Л. Спрег Де Камп, Флетчър Прат
Наръчник по когнитивна магия

Превод от английски: Лъчезар Живин, 1999

chitanka.info

Гръмкият рог

Едно

В стаята имаше трима мъже и една жена. Мъжете бяха с делнични лица, а двамата от тях и с делнични дрехи. Третият носеше брич за езда, леки ботуши и велурен жакет с карирана подплата. Изключително мъхестото му сако и спортният му загар подхождаха на захвърлената на стола шапка със зелен плюмаж, която допълваше облеклото му. Собственикът на това театрално одеяние не беше нито филмов актьор, нито богат млад безделник. Беше психолог и се казваше Харолд Ший. Тъмен, една идея по-висок и малко по-слаб от нормалното, той можеше да е красив, ако носът му беше по-къс, а очите — по-раздалечени. Жената — млада госпожица — имаше кестеняво руса коса. Тя беше старша медицинска сестра в болницата „Гарадън“. Притежаваше, но не харесваше името Гертруде Муглер. Другите двама мъже бяха психолози като Ший и членове на същата работна група. По-възрастният, ръководителят на групата, имаше буйна коса и се казваше Рийд Чалмърс. Той тъкмо разпитваше Ший какво, по дяволите, искал да каже с това подозрително облекло.

Ший обясни отбранително:

— Днес следобед, веднага след работа, отивам да яздя. Честно!

— Някога яздил ли си кон? — попита третият член на групата, сънлив наглед млад човек, на име Уолтър Беярд.

— Не — отговори Ший, — но смятам, че е крайно време да се науча.

— По-честно ще е да си признаеш — изсумтя Уолтър Беярд, — че ще ходиш на езда единствено за да имаш извинение, че си се издокарал като английски земевладелец. Отначало беше онзи смешен английски акцент, но това не продължи много. След това се захвана с фехтовка. А за последно миналата зима изплеска всичко наоколо с патентована норвежка ски вакса, за да отидеш и да се пуснеш всичко на всичко два пъти.

— Е, и? — попита Ший.

Гертруде Муглер го насърчи:

— Не ги оставяй да те поднасят за дрехите, Харолд!

— Благодаря, Герт!

— Лично аз мисля, че си много сладък в тях.

— Нали! — Изразът на благодарност беше започнал да изчезва от лицето на Ший.

— Но е глупаво да се захващаш с езда. При всички положения е безполезно като умение… след като има автомобили…

Ший вдигна ръка, за да я прекъсне:

— Имам си причини, Герт.

Гертруде погледна часовника си и стана.

— Трябва да тръгвам за дежурство. Само не върши глупости, Харолд. Нали не си забравил, че обеща днес да вечеряме заедно.

— Ами… ъхъ!

— Всеки си плаща!

Ший потръпна:

— Герт!

— Довиждане на всички! — каза Гертруде и се изнесе сред шумолене на колосан памук.

Уолтър Беярд се изхили.

— Страхотия! Плащаме поотделно, а?!

Ший се опита да омаловажи нещата:

— Все се опитвам да я науча да не приказва така пред хората. Все пак тя печели повече от мен и ако предпочита да хапваме заедно четири пъти седмично с поделени разноски вместо два пъти седмично за моя сметка, защо не? Тя е добро хлапе.

Беярд се намеси:

— Тя те има за най-мечтателния тип, Харолд. Тя каза „най“…

— Така ли? Проклятие…

— Не виждам, Харолд — включи се и Чалмърс, — защо продължаваш да… ъ-ъ… да правиш компания на млада дама, която толкова те дразни.

Ший сви рамене:

— Предполагам, защото тя е единствената от персонала, която не ми се струва невъзможна и с която със сигурност не бихме направили нещо непоправимо.

— Докато очакваш момичето на твоите мечти? — ухили се Беярд, при което Ший отново сви рамене. — Не е това — продължи Беярд. — Истинската причина е, че това момиче си е осигурило психологическо предимство още при първото им излизане. Сега той просто се страхува от раздялата.

— Изобщо не ме е страх! — сопна му се Ший. Той се изправи, а гласът му изненадващо премина в звучен рев. — И освен това, Уолтър, не виждам защо, по дяволите, това трябва да ти влиза в работата!

— Хайде стига, Харолд! — намеси се Чалмърс. — С подобни избухвания не печелиш нищо! — След което добави загрижено: — Нима не си доволен от работата си тук?

Ший се отпусна:

— Защо да не съм? Благодарение на стария Гарадън ние се занимаваме само с онова, което ни харесва — нали в неговото завещание това е основното изискване за института по психология още при основаването на болницата. Можеше да разполагам с малко повече пари, но не само аз имам този проблем.

— Не става дума за това — каза Чалмърс. — Тези твои пози и изблици говорят за някакъв вътрешен конфликт, за лоша пригоденост към обкръжението.

Ший се усмихна.

— Нека да го наречем „леко потиснат романтизъм“. Термина съм измислил доста отдавна. Вижте сега: Уолт например се опитва да стане шампион по тенис на щатите от Средния запад. И за какво му е? А Герт прекарва часове в козметичния салон и се опитва да се издокара като порочна руска графиня, макар да няма нужното телосложение. При мен пък се наблюдава едно болезнено съсредоточаване върху далечния романтизъм — обличам се в разни дрешки. И какво от това?

— Всичко е наред! — прецени Чалмърс. — Стига да не започнеш да се вживяваш прекалено много в измислиците си.

— Като например в оная, за реалността на момичето мечта — вметна палаво Беярд и си спечели един мрачен поглед на Ший.

— Ами това е… — продължи Чалмърс. — А ако те налегне депресия, просто ела и ми го кажи. Нека сега се върнем към нашите си работи.

— Пак ли ще тестваме наркомани? — попита Ший.

— Не — успокои го Чалмърс. — Ще обсъдим най-новата хипотеза, в която виждаме нашата нова наука парафизика, и ще проверим дали вече не сме достигнали онзи етап, при който е възможно да получим повече експериментални потвърждения. Вече ви споменах как извърших проверка на моята хипотеза, че светът, в който живеем, е съставен от впечатленията, получавани посредством сетивата. Но според нас съществуват безкрайно много възможни светове и ако сетивата бъдат пригодени да възприемат различни последователности от впечатления, ние неминуемо бихме установили, че се намираме в някакъв друг свят. Точно тук аз подложих всичко на повторна проверка, и то в нашата болница, при изследването на… ъ-ъ… лудите и главно на параноиците. Ти — кимна той към Беярд — ме насочи към вярната следа с онзи доклад за пациента с Корсаков синдром[1]. Следващата стъпка ще бъде пренасянето на теоретичните данни в експеримента. Това ще рече да определим как да прехвърляме хора и обекти от един свят в друг. При лудите прехвърлянето е частично и неволно, с опустошителни резултати за психиката. Тогава…

— Един момент — прекъсна го Ший. — Искаш да кажеш, че при пълното прехвърляне в другия свят би се пренесло и човешкото тяло?

— По всяка вероятност да — отговори Чалмърс. — Доколкото тялото регистрира всички усещания, допускани от ума. За пълното установяване ще е нужен експеримент, а не съм сигурен дали си заслужава риска. Другият свят би могъл да се подчинява на толкова различни закони, че завръщането да стане невъзможно.

— Искаш да кажеш — намеси се отново Ший, — че ако става въпрос например за света на класическата митология, там ще властват законите на гръцката магия, а не на съвременната физика, така ли?

— Точно така. Но…

— Ей! — вдъхнови се Ший. — Тогава тази нова парафизика би трябвало да включва природните закони във всичките безбройни светове, а онова, което наричаме физика, ще се окаже просто частен случай на парафизиката.

— Не бързай толкова, момче — прекъсна го Чалмърс. — Мисля, че засега ще е напълно достатъчно да ограничим смисъла на нашия термин парафизика само до онзи клон на познанието, който се отнася до връзката между отделните светове. Вероятно си спомняш как безразборното приложение на аналогичния термин метафизика довежда до неговата практическа синонимичност с термина философия…

— … която — допълни Ший — някои разглеждат като научно познание, други — като разновидност на познанието извън сферата на науката, а трети — като ненаучна и следователно като непознание.

— Велики Боже! — възкликна Чалмърс и извади малък черен бележник. — Колко точно казано! Дори Е. Т. Бел не би могъл да го закове така. Ще включа това описание на статуса на философията в следващата си книга.

— Ех! — Ший се отпусна рязко на стола си. — А аз не мога да се надявам дори на комисионна…

Чалмърс се усмихваше невъзмутимо:

— Скъпи Харолд, ти си напълно свободен да напишеш своя собствена книга. Всъщност аз просто те насърчавам да го направиш.

Беярд се ухили:

— Харолд би предпочел по-скоро да си играе на каубой. А колкото до словесните бисери, лично аз предпочитам да не ги ръся наляво и надясно, а да изчакам, докато ги напечатат и мога да им прибера парите. Но да се върнем на нашия въпрос и по-точно — какво трябва да направим, за да осъществим прехвърлянето?

— Ще стигна и до това, стига да ми дадете възможност — смръщи се Чалмърс. — Според мен методът се състои в това, експериментиращият да изпълни ума си с фундаменталните предпоставки на въпросния свят, а именно — с тези на научната логика.

— Като например?… — подпита Ший.

— О-о, например с принципа на зависимостта. „Всяко условие, единствено и само при което случаят на наличие на даден феномен се различава от случая на неговото отсъствие, е каузално релевантно за въпросния феномен.“

— Уф! — потръпна Ший. — Звучи почти толкова зле, колкото и дефиницията на Фреге[2] за числото.

Беярд услужливо забръмча:

— Числото на нещата от даден клас…

— Уолтър, млъкни! Направо ме хващат бесните!

— … е класът от всички класове, подобни на дадения клас.

— М-м! — изръмжа Чалмърс. — Ако господата имат желание да приключат със закачките, бих могъл да продължа. Ако някой от останалите безбройни светове — за които досега можеше да се твърди, че съществуват в логически, но не и в емпиричен смисъл — се управлява от магия, най-вероятно е да установим, че в него законите от рода на принципа на зависимостта са невалидни, за разлика от принципите на магичното, какъвто е например законът за подобието.

— Какъв е този закон за подобието? — попита рязко Беярд.

— Законът за подобието може да се формулира по следния начин: съответствията приличат на причините. Той не е валиден за нас, но примитивните народи твърдо вярват в него. Така например те смятат, че човек може да предизвика дъжд, като разплиска вода по земята в съпровод с подходяща абракадабра.

— Никога не съм мислил, че ще се захванеш с определяне на принципите на магичното — позволи си коментар Ший.

— Няма място за съмнения! — произнесе тържествено Чалмърс. — Знахарите не само прибягват неизбежно до фокус-бокус, но и са убедени, че въздействат посредством природните закони. В един свят, където всеки вярва неотклонно в тези закони, което ще рече — в света, в който умовете са настроени да възприемат съответните впечатления, законите на магията биха действали с пълна сила, което пък се доказва и от действието на баяческите заклинания дори в съвременна Африка. Фрейзър и Сийбрук разработват някои от законите на магичното. Такъв е например законът за заразата: след като са влезли веднъж в съприкосновение след разделянето им, нещата продължават да си взаимодействат от разстояние. Както…

Ший щракна с пръсти, за да привлече вниманието.

— Само за миг, докторе. Дали в твоя въображаем свят законите на магичното действат, защото хората вярват в тях, или пък хората вярват в тях, защото те действат?

Чалмърс пусна усмивката, която винаги съпровождаше раздаваните от него интелектуални шамари.

— Този въпрос, Харолд, ако се доверим на безсмъртното определение на Ръсел[3], се явява безсмислен шум.

— Само без такива! — възпротиви се Ший. — Това е любимата хватка на всички съвременни гносеолози — щом не могат да обяснят нещо, надяват усмивката и обявяват въпроса ти за безсмислен шум. Аз пък съм на мнение, че въпросът ми е съвсем смислен и че като такъв заслужава смислен отговор.

— Да, но е безсмислен! — не отстъпи Чалмърс. — Лесно бих могъл да докажа, че въпросът ти произтича от… ъ-ъ… твоя опит да изградиш някаква по-скоро абсолютна, отколкото относителна концептуална структура. Но към това ще се върнем по-нататък. Позволете ми сега да продължа с моето изложение. Както знаете, съществува възможност за изграждане на вътрешно последователна логическа система въз основа на почти всяка поредица предположения…

Беярд отвори полусклопените си очи и забоде още една остра забележка:

— Тук като че ли има някакъв структурен недостатък, докторе! Струва ми се, че според хипотезата ти прехвърлянето в бъдещето също става възможно. В такъв случай ние бихме узнали природни закони, които все още не сме открили, и бихме се добрали до изобретения, които все още не са направени. А в бъдещето няма как да не знаят за нашия метод за прехвърляне. В такъв случай бихме могли да се върнем в настоящето с цял куп нови изобретения. След като бъдат въведени обаче в настоящето, тези изобретения ще предхождат бъдещето и следователно ще го изменят.

— Много находчиво, Уолтър! — отбеляза Чалмърс. — Но се опасявам, че пропускаш нещо. Ти действително би могъл да проникнеш в някакво бъдеще, но не задължително в бъдещето, във фактическото бъдеще на нашия емпирично-позитивистичен свят. Тук ще имаме нужда от основен духовен критерий. Това ще рече, че се нуждаем от пълен понятиен апарат за физическия свят. А понятията са тези, които обуславят впечатленията, получавани посредством ума. Понятията за бъдещето ще са продукт на множество непознати за нас фактори. Което пък ще рече…

— Разбирам — каза Ший. — Основният критерий за фактическото бъдеще все още не е формиран, докато основните критерии за всички минали светове са вече установени.

— Точно така. Бих отишъл дори по-далеч. Възможно е прехвърлянето единствено и само в светове, в които има подобен установен модел. Това означава, че човек би могъл да си осигури достъп до всеки от многобройните бъдещи светове на Хърбърт Уелс. Просто си избираме съответната поредица от предпоставки. При физическото бъдеще не знаем нищо за предпоставките. Но мисловните екстраполации, въз основа на оскъдния ни запас от факти, вече ни водят едва ли не до… ъ-ъ… някакъв измислен свят. Затова — да се върнем към нашето време и място и да се посветим на откриването на експерименталната техника, посредством която ще атакуваме проблемите на парафизиката. При разработването на превозно средство за прехвърлянето от един свят в друг ние се сблъскваме с тежката задача да извлечем от една картина, каквато е например светът на „Илиадата“, всички основни предпоставки и да ги изразим в логическа форма…

— С други думи — прекъсна го Ший, — да построим силогизмобил?

Чалмърс го изгледа втрещено, а след това се разсмя.

— Страхотно определение, Харолд. Направо пропиляваш таланта си, като не публикуваш повече, както неведнъж съм си позволявал да ти напомня. Все пак се надявам употребата на термина силогизмобил понастоящем да се ограничи до нашите обсъждания в „Гарадън“. Когато дойде време да се опитаме да убедим нашите колеги психолози в значимостта на парафизиката, ще се наложи да използваме по-изискан език.

Харолд Ший се беше отпуснал на леглото си и пушеше, потънал в размисъл. Той пушеше скъпи английски цигари, но не защото ги обичаше особено, а защото пушенето на нещо странно беше просто част от неговия афективен модел. Ший си мислеше за лекцията на Чалмърс.

Несъмнено щеше да е опасно, както предупреждаваше и самият Чалмърс. Но Ший беше невъобразимо отегчен от живота. Чалмърс беше способен, но задръстен; ако блясъкът и тъпотата можеха да се съчетаят в една-единствена личност, то тази личност беше Рийд Чалмърс. Макар на теория и тримата членове на института да се водеха изследователи, в действителност двамата подчинени просто събираха фактите и предоставяха на ерудирания доктор развлечението да ги сглобява и обобщава.

Самият той, мислеше си Ший, намираше известна утеха в своите малки пози, но те бяха твърде постни заместители на истинската възбуда. Ший обичаше да носи новия си брич и ботуши, но ездата му се струваше прекалено мъчително изпитание. Той не изпитваше дори въображаема тръпка при мисълта за подрусването върху седлото в кавалерийския галоп, който полусъзнателно си беше обещал. Всичко, което беше постигнал дотук, се състоеше в непоклатимото убеждение на колегите му, че той не е в ред. Да вървят по дяволите, хич не го беше грижа.

Но беше прекалено добър психолог, за да се заблуждава продължително или напълно. Беше го грижа. Искаше да направи голямо впечатление, но беше от онези несретници, които винаги прилагат методи, водещи до противоположните резултати.

По дяволите, реши той, стига вече мрачни ретроспекции. Чалмърс беше казал, че системата ще сработи. Старият досадник наистина грешеше от време на време, както онзи път, когато се беше опитал да направи психоанализа на чистачката, а тя беше останала с впечатлението, че той й предлага брак. Но това беше чисто техническа, а не общотеоретична грешка. Чалмърс беше достатъчно силен в теорията и вече беше достатъчно наясно с опасностите при практическото й приложение в този случай.

Да. Ако старият казва, че е възможно да се прехвърляме в друго време и на друго място посредством някакво заклинание, това наистина може да се направи. Пълно бягство от… ами да! — от незначителността, мислеше си Ший. Той щеше да е Колумб на новите светове!

Харолд Ший се изправи и закрачи, възбуден от хода на собствените си мисли. Можеше да изследва например… „Илиадата“. Опасността: можеше и да не успее да се завърне обратно. В никакъв случай, реши мрачно Ший, ами ако се окажеше един от онези безлични войници, които измираха с хиляди под проблясващите стени на Троя?!

Никакви Илиади. Тогава… може би славянската древност? Не! Там и без това се прескачат вещици човекоядки и върколаци. Ирландия?! Това е! Ирландия на Кухулин и кралица Медъб. И там е доста кърваво, но пък безопасни приключения няма. Все пак този риск беше по-разумен и ако човек си отваряше очите на четири, нямаше как да не се справи. А и момичетата от този свят си ги биваше. Според най-въздържаните описания те си падаха нещо като красиви лекомисленици.

Едва ли някой от колегите на Ший забеляза каквато и да е промяна в неговите донякъде нестандартни методи на работа. Едва ли някой от тях заподозря, че е зарязал Хевлок Елис заради Ълстър и Фенянските легендарни цикли, с помощта на които тренираше своя ум за бъдещото „пътешествие“. Ако някой от тях при влизането си в стаята се натъкнеше на многократно поправяния списък, който в крайна сметка включваше електрическо фенерче, пистолет и хромиран нож, той несъмнено щеше да предположи, че Ший се е захванал с някаква смахната природонаучна експедиция.

А и самият Ший беше прекалено потаен, за да позволи на някого да зърне избраната от него екипировка: револвер „Колт“, калибър 38, с пълен комплект муниции, неръждаем ловджийски нож (онези там сигурно щяха да са в състояние да оценят метал като този), електрическо фенерче, кутия кибрити, които да му осигурят славата на чудодеец, бележник, келтски речник и най-накрая — „Наръчник на бойскаута“, издание 1926 година, като най-достъпен източник на готови съвети за човека, който се готви да поживее на открито и в примитивно общество.

Ший се прибра у дома след тежкия работен ден, изпълнен с въпроси към всякакви откачалки, и похапна добре. След това облече почти новите си дрехи за езда, като над мъхнатото сако надяна раницата, в която беше подредил екипировката си. Нахлупи шапката със зеления плюмаж и седна зад бюрото си. Върху разпръснатите пред него листове хартия се мъдреха гъсто изписаните логически уравнения с техните засукани подковки, обърнати „T“-та и идентификационни знаци.

Когато погледът на Ший се спря върху тях, косата му леко настръхна. Какво, по дяволите, го прихващаше? За приключения и любов — винаги готов! Той се приведе напред, съсредоточен изцяло върху формулите, като се опитваше да не се ограничава в отделния пасаж, а да обхване всичко в неговата цялост:

„Ако P се равнява на не-Q, Q предполага не-P, което е еквивалентно или на P, или на Q, или на никое от тях, но не и на двете едновременно. Но ако не-P не е предполагано от не-Q, контраимпликативната форма на съждението…“

Пред него лежаха единствено шестте листа хартия. Само те, подредени в две редици по три, на разстояние около сантиметър един от друг. Между тях вероятно трябваше да се виждат ивици от бюрото, но нямаше нищо, абсолютно нищо друго.

„Пълният довод се състои в един епихеремичен силогизъм[4] «Барбара»[5], главната предпоставка на който не е заключение на ентимема[6], макар малката предпоставка да може или да не може да е заключение на неаристотелианските…“

Листовете бяха все още там, но над полето, очертано от шестте бели правоъгълника, се забелязваше слаба вихрушка от цветни петна. Не липсваше нито един от цветовете на спектъра, отбеляза с крайчеца на съзнанието си Ший, но преобладаваше виолетовото. Петната кръжаха и кръжаха… кръжаха и кръжаха.

„Ако P или Q е истинно, или (Q или R) е истинно, то или Q е истинно, или (P или R) е неистинно…“

Кръжаха ли, кръжаха — Ший вече не чуваше нищо. Не усещаше нито топлина, нито студ, нито пък натиска на седалката на стола. Не съществуваше нищо, освен милионите въртящи се цветни петна.

Да, сега вече можеше да усети температурата. Беше студено. Промъкваше се и някакъв звук, далечен свистящ звук, като на нахлуващ в камината вятър. Петната започнаха да се стопяват в някаква неопределена сивота. Вече усещаше и натиск, но върху подметките на ботушите. Напрегна крака — да, беше стъпил здраво върху нещо. Но всичко около него продължаваше да е сивота, жесток студ и свиреп вятър, който развяваше и прилепяше пешовете на мъхнатото сако около тялото му.

Ший погледна надолу. Краката му си бяха на мястото — здравейте, крачета, радвам се да ви видя отново! Но пък бяха затънали в рядката сивкаво-жълтеникава кал, която оформяше локва около тях. Тинята беше част от някаква пътека, широка не повече от половин метър. А от двете й страни се простираха обширни полета, обрасли с повяхваща трева. Върху тревата, подобно на пърхот, се стелеха едри снежни парцали. Те непрестанно прииждаха, едри, наситеносиви петна на фона на кълбящата се мъгла, които очертаваха дълги успоредни параболи и се приземяваха на пътеката с тънък метален съсък. От време на време някоя от тях го перваше по лицето.

Беше го направил! Формулата беше задействала!

[1] Корсаков синдром — амнестичен симптомокомплекс, за който са характерни разстроена способност за запаметяване, амнезия, „бели петна“ в паметта, които се попълват със съчиняване на спомени; дезориентация за време, място, събития. Съзнанието и интелектът остават непокътнати. В психиатрията се класифицира като разстройство на паметта. — Б.пр. ↑

[2] Фреге, Готлиб (1848–1925) — немски математик и логик. Един от основоположниците на формализацията на математиката и на логистичното учение за основите на математиката. — Б.пр. ↑

[3] Ръсел, Бъртранд (1872–1970) — британски философ и логик. — Б.пр. ↑

[4] Силогизъм за истинното. — Б.пр. ↑

[5] Вид силогизми. — Б.пр. ↑

[6] Силогизъм без втора предпоставка. — Б.пр. ↑

Две

„Добре дошъл в Ирландия“, поздрави се полугласно Ший. След това поблагодари на небесата, че неговият силогизмобил беше пренесъл също дрехите и екипировката му. Какво ли щеше да прави, ако се беше пренесъл чисто гол сред този зимен пейзаж. Не само снегът носеше вина за всеобхватната сивота. Наоколо се стелеше и ледена гъста мъгла, която ограничаваше видимостта до около стотина метра. Пътеката пред него заобикаляше отляво заоблеността на някакъв нисък хълм, върху чийто склон се забелязваше дърво, приведено под напора на меланхоличния вятър. И трите му клона се проточваха в една и съща посока, сякаш за да утвърдят впечатлението, че вятърът тук съвсем не е изключение, а малкото на брой листа по тях бяха не по-малко сиви и отчайващи от самия пейзаж. Дървото беше единственият видим предмет в тази пустош от тиня, трева и мъгла. Ший тръгна към него. Назъбените листа причисляваха екземпляра към северните полупустинни дъбове.

Но те растат само в арктическия полярен пояс, съобрази Харолд. Тъкмо се приближи, за да хвърли един по-подробен поглед, когато дочу изотзад пошляпването на конски копита по калната пътека.

Ший се обърна. Кончето беше доста дребно — горе-долу колкото пони, с дълъг косъм и пищна грива, стелеща се по плешките му. Върху гърба му седеше човек, който щеше да е доста едър, ако се изправеше, тъй като краката му почти докосваха земята, но в момента се беше привел напред заради ледения вятър, който блъскаше в гърба му. Син избелял плащ обвиваше тялото му от седлото до под очите. Безформената, провиснала шапка беше придърпана ниско над лицето му, но не дотолкова, че да прикрие посребрената буйна брада.

Ший измина забързано десетината крачки, които го отделяха от пътеката, и се обърна към мъжа с изречението, съчинено предварително за първото човешко същество в света на ирландската митология:

— Добро да е утрото ти, добри ми човече. Дали в близост мога да открия хан?

Харолд имаше намерение да продължи, но замълча смутено, когато мъжът на коня повдигна шапката си, за да открие едно мрачно гордо лице, чиято лява очна кухина зееше непривлекателно празна. Ший се усмихна плахо, но после набра смелост и продължи:

— Страшно лют декември си имате в Ирландия.

Странникът го изгледа отново с онази клинична отнесеност, която без колебание можеше да се отдаде на някоя рядко интересна форма на шизофрения, и заговори с бавен, дълбок глас:

— Не зная за хановете и за Ирландия, но месецът не е декември. Сега е май и сме във Фимбулветер.

Тръпки на тих ужас пробягаха по Харолд, макар последната дума да не му говореше нищо. Слухът му долови приглушен далечен вой на куче… или вълк. Докато търсеше подходящите думи, нещо изпърха във въздуха. Две едри черни птици, приличащи на необичайно пораснали врани, се снишиха над поляната и кацнаха току до тях, за да си починат върху мократа трева, изгледаха Ший с будни, одухотворени очи и след това се издигнаха отново в небето.

— Добре, но къде се намирам аз?

— На крилете на света, до границата на Мидгард[1].

— Къде, по дяволите, е това?

В дълбокия глас вече се прокрадваше раздразнение:

— За всичко си има време, място и човек. Но не и за тъпите въпроси и празните шегички.

Странникът показа на Ший обвитото си в плаща рамо и сръчка своето пони, което тръгна по пътеката.

— Ей! — кресна подир него Ший.

Беше направо бесен. Вятърът беше вкочанил пръстите и челюстите му до болка, Ший се беше загубил в някаква арктическа пустош, а гадното старче се канеше да си тръгне и да го зареже на произвола на съдбата. Харолд скочи напред и прегради пътя на понито.

— Абе какви са тия увъртания?! Когато те питат като човек…

Понито се беше заковало на място с почти заровена в сакото му муцуна. Мъжът върху гърба на добичето се изправи рязко и Харолд видя, че той наистина е много висок, цял великан. Но преди да успее да забележи каквото и да било друго, Ший се усети прикован с почти физическа сила от единственото око на странника. Сякаш го пронизваше острие от убийствен мраз, впиващо се болезнено в мозъка му като ледена висулка. Той по-скоро почувства, отколкото чу гласа, който го попита:

— Опитваш се да ме спреш ли, въшко?

За нищо на света Ший не можеше да помръдне нещо повече от устните си.

— Н-н-не! — заекна той. — Просто се чудех дали не бихте благоволили да ми кажете как да стигна донякъде, където е топло…

Окото го задържа още няколко секунди. Харолд усети как то проникна в най-съкровените му помисли. След това мъжът се приведе леко напред, при което втренченото му око се скри зад периферията на шапката, а дълбокият глас произнесе:

— Тази вечер ще съм в къщата на фермера Свер, която е на кръстопътя на света. Можеш да ме следваш.

Вятърът отметна една от гънките на плаща му и в този момент изпод синия плат се издигна лека вихрушка от листа. Едното от тях се залепи за миг върху гърдите на Ший и той го улови с вкочанените си пръсти, а когато го разгледа, установи, че това е съвсем свежо ясеново листо, живо и нежно, със светлозелена пролетна окраска… и то насред безнадеждната пустош наоколо, където растеше единствено полярният дъб.

Харолд пусна понито пред себе си и го последва с вдигната яка, напъхани дълбоко в джобовете ръце и приведено под налитащите снежни парцали тяло. Беше прекалено премръзнал, за да размишлява трезво, но все пак реши да опита. Очевидно логическите формули го бяха захвърлили в съвсем друг свят. Надали се нуждаеше от потвърждението на белобрадия, за да се убеди, че не е в Ирландия. Сигурно нещо беше объркал сметките. Можеше ли да се върне назад и да ги провери? Не!… Нямаше дори най-бегла идея какво е имало на онези шест листа. Трябваше да се справи възможно най-добре в създалото се положение.

Но в кой ли свят се беше стоварил? Леденостуден, безрадостен и брулен от ветровете, населяван от дребни космати понита и мрачни, обвити в синьо мъже с незабравими очи. Може би беше светът на скандинавската митология. Ший не знаеше почти нищо за тази митология освен това, че номер едно в нейната класация държеше някакъв симпатяга на име Один, Воден или Вотан и че имаше още някакъв бог на име Тор, който замерваше с боен чук хората, които не харесваше.

Научната нагласа на Харолд го караше да се пита дали действително ще види тези богове да действат като такива със свръхчовешка сила и дали след като се беше размислил за тия неща, щеше да види някакви митични чудовища. Въпреки всичко, пронизалият го през шапката студ и разхвърчалите се ясенови листа трябваше да имат някакво обяснение. Болката в главата му, разбира се, можеше да се дължи на зараждаща се пневмония, а белобрадите старчета може би имаха навика да тъпчат по джобовете си ясенова шума. Но все пак…

Едрите черни птици кръжаха над тях. Не изглеждаха нито обезпокоени, нито пък проявяваха някакво раздразнение от гадното време.

Взе да притъмнява, макар Ший да не можеше да определи мястото на слънцето в тази сива мътилка от мъгла и налитащи влажни парцали сняг. Вятърът го тласкаше жестоко и го караше да се привежда; калта по пътеката беше замръзнала, но не беше се втвърдила напълно. Ботушите му се бяха скрили в две огромни жълтеникави буци. Можеше да се закълне, че всеки от тях тежеше най-малко петнайсет килограма, че и двата пропускаха вода по всички шевове, прибавяйки към неговите страдания чифт мокри, лепкави чорапи. Неприятно потракване, напомнящо соло на кастанети, го накара да се озърне нервно, но след това осъзна, че този звук издаваха собствените му зъби.

Струваше му се, че е вървял вече дни, макар да знаеше, че надали ставаше въпрос и за часове. Без всякакво желание той извади ръка от джоба и погледна часовника си. Показваше десет часа без четири минути, но явно не беше толкова. Поднесе часовника до ухото си и установи, че беше спрял. Не тръгна дори след като го разтърси и почука.

Помисли си дали да не попита спътника си за точно време, но след това реши, че той надали щеше да има някаква по-точна представа. След това се почуди дали да не запита колко път още им остава, но за целта трябваше да се надвиква с вятъра, а и поведението на стареца не подтикваше към въпроси.

Продължаваха да се тътрят напред. Снегът ставаше все по-гъст в свъсения полумрак. Харолд едва смогваше да различи фигурата пред себе си. Пътят беше придобил неутралната сивота на заобикалящия ги свят. Времето застудяваше. Лепкави и тежки, снежните парцали удряха и жилеха непокритата кожа. От време на време някой внезапен по-силен порив на вятъра вдигаше по полето облаци от тях и ги запращаше в лицето на Ший. Той затваряше плътно очи, а когато ги отвореше, откриваше, че се е отклонил от пътя и че трябва да догонва водача си.

Светлина. Харолд придърпа раницата пред гърдите си, разрови се в нея и усети ледения допир до метала на фенерчето. Издърпа го изпод останалите вещи и натисна бутона. Не се случи нищо; нямаше резултат и след неколкократното разклащане, почукване и натискане на бутона.

След няколко минути щеше да е прекалено късно, за да следва човека на понито само с очи. Независимо дали на старчето му харесваше или не, Ший трябваше да го помоли за привилегията да се държи за края на плаща му.

Тъкмо вече беше набрал смелост да го направи, когато нещо в поведението на понито му подсказа, че пристигат. Миг след това добичето вече подтичваше, а след него през преспите залиташе и се препъваше Харолд, който се опитваше да не изостава. Раницата тежеше цели тонове и той скоро се задъха така, сякаш бягаше по четирийсет и пет градусов наклон, а не по равен полски път.

След малко сред тъмносивия всемир се открои по-тъмно петно. Спътникът на Ший спря понито и слезе от седлото. В бурята се очерта тежка порта от грубо издялани трупи и старецът заудря по нея с юмрук. Вратата се открехна, пропускайки лъч жълтеникава светлина през снежните парцали. Старецът пристъпи в процепа и плащът му просветна в наситеносиньо, облян от светлината.

Изоставеният отзад Харолд успя да извика едно сипкаво „Ей!“, докато подпъхваше крак между касата и врата, която беше започнала да се затваря. Вратата зейна и пред него изникна някакъв мъж с бакенбарди в размъкната туника от домашнотъкан плат:

— Да?

— Мога ли да в-в-вляза?

— Ами-и… — поколеба се мъжът — влизай! Хайде, хайде, че нахлува студ!

[1] Според скандинавската митология „средната“, обитавана от човека част от света. — Б.пр. ↑

Три

Ший се намираше в нещо като преддверие и тънеше в най-прекрасната топлина на света. Вестибюлът беше дълъг около три метра. В далечния му край стареца беше поотместил дългите кожени завеси, преграждащи входа навътре, за да премине. Фермерът Свер — според предположенията на Ший именно това трябва да беше стопанинът — ги разтвори още по-широко пред него.

— Господарю, чувствайте се като у дома си сега и завинаги! — промърмори той с нехайната забързаност на човек, произнасящ често използван израз от рода на „приятно ми е“.

Всемирният изследовател се шмугна под кожите в продълговат салон, облицован с тъмно дърво. В единия му край проблясваше огън, очевидно напален направо на пода, макар да беше ограден с тухлен зид до височината на коленете. Ший хвърли бърз поглед на окачените по стените оръжия — огромен меч, висок почти колкото самия Ший, половин дузина къси бойни или метателни копия, чиито фини стоманени върхове отразяваха червеникавите отблясъци от втъкнатите в стенните скоби факли, и някакъв хвърчилоподобен щит, чийто метален обков впечатляваше с безумно заплетен мотив…

Нищо повече от един бърз поглед. Свер вече го беше грабнал за ръката и го мъкнеше към някаква друга врата, докато се провикваше:

— Ей, Халгерда! Тук има един премръзнал странник. Приготви сауната. Хайде, странниче, идвай с мен.

В коридорчето към някаква по-малка стая мъжът разпореди:

— Свали тези мокри дрехи. Странна носия имаш. Никога през живота си не съм виждал толкова много копчета и катарами. Ако си от синовете на Муспелхайм[1], ще ти предложа гостоприемството си за през нощта, но те предупреждавам, че утре наоколо ще гъмжи от мъже, които на драго сърце биха те срещнали с меч, а не с протегната ръка.

За момент той се вгледа отблизо в Ший:

— От Муспелхаймовите ли си?

Ший парира:

— Какво те кара да мислиш така?

— Ами да пътуваш с такива леки дрешки толкова далеч на север. Ловците на Червената мечка — и той махна с ръка, сякаш проследяваше движението на летяща във въздуха стрела — трябва да са с топли кожуси и хладни сърца.

Той отново впери любопитния си поглед в Ший, сякаш се опитваше да изкопчи някаква тайна от него.

— Сега е май, нали? — попита Ший. — Разбирам, че сте доста на север, но все пак това застудяване ще трябва скоро да премине.

Свер повдигна озадачено рамене:

— Може би — да, може би — не… Хората говорят, че това е Фимбулветер. Ако е така, то надали ще стане много по-топло, преди гръмкият рог да засвири и синовете на Вълка да препуснат от изток, когато настъпи Времето.

Ший искаше да попита още нещо, но Свер се извърна нацупено. Вместо да продължи разговора, Ший смъкна лепнещите си от влага гащета и когато се обърна, забеляза, че Свер е взел в ръце часовника му.

— Това е часовник — обясни Ший с благ глас.

— Магическа вещ? — Свер отново го изгледа, след което удари с длани по коленете си, а брадатото му лице се озари от широка разбираща усмивка. — Ама точно така! Как не се сетих! Нали дойде със Странника. Всичко е наред! Ти си един от онези, южните магьосници.

Той измъкна отнякъде одеяло и го уви около голото тяло на Ший.

— Сега оттук! — разпореди се Свер.

Ший го последва през няколко врати до друга малка стая, дотолкова изпълнена с пушек от горящи дърва, че нямаше как да не се закашля. Ший започна да трие очите си с ръце. След това точно навреме успя да престане, за да улови и задържи одеялото — до вратата стояха две момичета, нито едно от които не приличаше на жадуваните от него млади ирландки. И двете бяха руси, розовобузи и по-скоро едрички. Напомняха му неприятно за Гертруде Муглер.

Свер ги представи:

— Това е дъщеря ми Ауд. Ячка ми е тя. С полярна мечка да я сбориш, пак няма да те посрами.

Ший, който наблюдаваше мускулестата госпожица, кимна в знак на мълчаливо съгласие.

— А това е Халгерда. Добре, я действай! Водата е готова за изливане.

В центъра на стаичката имаше добре разпалено огнище. Над огъня бяха подредени купчина камъни с големината на картоф. Край огнището бяха приготвени две дървени ведра с вода.

Девойчетата излязоха и затвориха вратата. Ший имаше странното усещане, че вече е изживявал всичко това в миналото. „Трябва да е част от автоматичното пригаждане на ума към модела на заобикалящия свят“, помисли си той, преди да се захване за работа. Ший вдигна едното ведро и бързо го плисна върху камъните, след него веднага плисна и второто. Сред силен съсък стаята се изпълни с гореща пара.

Ший остана вътре възможно най-дълго, което беше около минута, след това заопипва слепешком за вратата и изхвърча навън. В същия миг бе пресрещнат с ведро ледена вода в лицето. Докато се опитваше да си поеме дъх и издаваше поредица от странни жални звуци, ледените струи на второто ведро изплющяха върху гърдите му. Той изскимтя, но успя да съчлени нещо от рода на „Буупф… достатъчно… стига ми толкова!“

Някъде в този воден свят се разнесе дружен момичешки смях. Едва след като погледът му се проясни, Ший осъзна, че именно момичетата са го плискали с ледена вода и че в момента той стои пред тях, лишен от каквото и да е прикритие.

Първата му мисъл беше да се втурне обратно в сауната. Но едното девойче беше протегнало към него кърпа, която той трябваше да приеме най-малкото от чиста учтивост. Свер се приближаваше напълно безразличен с някаква халба в ръце. Добре, реши за себе си Ший, щом не им прави никакво впечатление, защо да се трови. Той скоро установи, че след първия ужасяващ миг неудобството му е изчезнало напълно. Подсуши се спокойно, докато Свер го изчакваше с халбата в ръка. По клиничното си безразличие към телесните му дадености момичетата можеха да се сравняват единствено с Гертруде.

— Греяна медовина — обясни Свер. — Вие на юг нямате такива питиета. Ауд, донеси одеялото. Няма да го простудяваме, я!

Ший отпи глътка от медовината, колкото да установи, че вкусът й е донякъде на ейл[2] и донякъде на мед. Лепкавата сладост на питието го сграбчи направо за гърлото, но той се притесняваше много повече да не се изложи пред хората, отколкото от това, че би могло да му прилошее. След първата глътка вече не беше чак толкова зле. Започна да се чувства почти човешки.

— Как е името ти, страннико? — попита Свер.

Ший мисли в продължение на цяла минута. Хората тук вероятно не използваха фамилни имена. Затова каза просто:

— Харолд.

— Ъ-ъ?

Ший повтори по-отчетливо.

— Аха — разбра го Свер. — Харалд, значи!

В устата му звучеше като рима на „гиздав“.

Изцяло облечен, но без ботуши, Харолд седна на пейката, която Свер му беше посочил. Докато изчакваше вечерята, той заоглежда салона. Най-близо до него седеше някакъв мъж на средна възраст с червена коса и брада, чието телосложение насочи ума на Ший към думите на Свер за Червената мечка. Тъмночервеният му плащ беше отхвърлен назад и разкриваше широк, инкрустиран със злато колан. До него седеше друг червенокос мъж, но по-скоро в жълтеникавия регистър на червеното, с по-фино телосложение, с лисиче лице и бързи, шарещи очи. Зад Лисичето лице седеше русокос младеж с телосложението и пропорциите на Ший и с лек златист мъх по лицето.

В средата на пейката от пода до тавана се издигаха два подпорни стълба от черно дърво с тежка резба, които бяха разположени така, че отделяха нещо като самостоятелно място, което понастоящем беше заето от белобрадия едноок мъж, когото Ший беше следвал по пътя дотук. Провисналата му шапка беше на масата пред него, а самият той беше почти прегърнал единия от стълбовете, за да поговори спокойно с някакъв друг едър блондин — възпълен мъжага, чието лице изразяваше неизкоренимо добродушие и загриженост. На масата, встрани от него, беше опряна празна ножница, която, изглежда, поемаше меч, голям поне колкото онзи, който Харолд беше забелязал на стената.

Окото на изследователя, проучващо сътрапезниците човек по човек, се задържа върху някакъв слаб младеж, който кимна, стана и обиколи масата със свенлива усмивка.

— Искаш ли компания? — попита той. — Нали знаеш, както казва Хавамал:

Грижата яде сърцето,

ако не поговориш

с някого ти вечер под небето.

Той припя редовете по такъв начин, че неримуваният стих прозвуча много красиво. След това младежът продължи:

— Тъй като Времето идва, ще ми е от полза да поговоря с обикновено човешко същество. Нямам нищо против да си призная, че съм уплашен. Името ми е Тялфи.

— А моето — Харалд — представи се Ший, като се придържаше към произношението на Свер.

— Ти пристигна тук със Странника, нали? Да не си от чуждоземните магьосници?

Ший вече за втори път чуваше това обвинение.

— Честно казано, не ми е съвсем ясно какво е това вълшебник — призна си той, — нито пък съм дошъл със Странника. Просто се изгубих и го следвах дотук, като през цялото време се опитвах да разбера къде се намирам.

Тялфи се засмя и отпи дълга глътка медовина. Докато Ший се чудеше какво толкова смешно беше казал, младежът го утеши:

— Не се обиждай, приятелю Харалд, но е много забавно да чуеш някого да казва, че се е изгубил точно на Световния кръстопът. Ха-ха-ха, никога не съм чувал нещо подобно!

— Къде казваш?

— Ами да, на Световния кръстопът! Трябва да си паднал от луната, за да не го знаеш. Ей, ама ти си избрал много калпаво време, за да наминеш насам при цялата тази компания… — Той посочи с пръст четиримата брадати мъже. — На твое място бих си премълчал, ако нямах някакви по-особени способности. Нали знаеш какво казва Хавамал:

Мъдреците мълчаливи

ги спохождат грижи сиви,

ако в чужди дом от снощи

подслоняват своите мощи.

— Когато неприятностите започнат — продължи Тялфи, — много вероятно е да загазиш, ако не разчиташ на покровителството на някой от тях, но докато те мислят за вълшебник, Кум Лисан ще ти помага.

Той посочи с пръст дребния мъж с острите черти между четиримата брадати сътрапезници и продължи припряно:

— А може би си герой? Ако си, ще поговоря с Червенобрадия да те вземе в своите отряди, когато настъпи Времето.

— Кое време? Я ми кажи какво означава всичко това… — започна Ший, но в този момент Ауд и още някакво момиче се появиха, понесли дървени подноси, отрупани с храна.

— Здрасти, сестричке! — подвикна весело Тялфи и се опита да грабне от подноса на второто момиче, което Ший не беше виждал досега, една едра пържола. Девойчето го ритна с убийствена точност по пищяла и постави порцията пред новодошлия.

Храната се състоеше от най-разнообразни меса, придружени с впечатляваща, но доста потискаща наглед порязаница хляб. Не се забелязваше нищо от рода на нож, вилица или зеленчуков елемент. „Разбира се, не очакваш да имат сребърни прибори, нали?!“ — порица се Харолд. Той отчупи парче от хляба и отхапа. На вкус беше по-добро, отколкото наглед. Месото, което повдигна по-скоро предпазливо, очевидно беше добре сварена и подправена свинска пържола. Докато посягаше към второто парче, забеляза, че мускулестата Ауд е застанала до него.

Тъй като той се оглеждаше, Ауд веднага си направи труда да го попита вежливо:

— Господарю, на тази маса твоите желания са закон за нас. Желаеш ли още нещо?

Ший се поколеба за момент, тъй като осъзнаваше, че казаното е формула, налагана от вежливостта, и че би трябвало да похвали по някакъв начин храната. Но вече беше дръпнал добро количество от силната медовина на гладно. Нормалните хранителни навици на отруден американец го подтикнаха към действие.

— Би ли било уместно да попитам дали имате някакви зеленчуци? — изтърси той.

В продължение на близо цяла секунда момичето и Тялфи го гледаха втренчено, след което избухнаха в неудържим смях. Ауд залитна назад към стената, а Тялфи се беше превил и беше притиснал главата си с длани. Ший седеше сковано, целият почервенял от неудобство, стиснал наполовина изядено парче месо в ръка. Той въобще не беше обърнал внимание на четиримата мъже от отсрещната страна на масата, докато най-накрая червенокосият здравеняк не избоботи:

— Добра ще да е шегата, щом чедата човешки се смеят в присъствието на аси[3]! Добре, Тялфи, сега ще ни обясниш каква е причината за тази радост за сърцето.

Тялфи, който дори не направи опит да се овладее, успя да събере въздух, колкото да изстреля:

— Въл… вълшебникът Харалд иска да яде ряпа!

Смехът му се изгуби насред хохота на Червенобрадия, който се облегна назад и зарева:

— Охо-хо-хо-хо! Харалд Рапона, ха-ха-ха-ха!

Неговото веселие беше споделено от останалите трима, които също се разтресоха от смях, дори и свирепият Странник със синия плащ.

Когато малко се поуспокоиха, Ший се обърна към Тялфи:

— Какво толкова направих? — попита той. — В края на краищата…

— Ами заработи си името Харалд Рапона! Опасявам се, че си проигра шансовете, когато настъпи Времето, да застанеш под знамената на Червенобрадия. На кого му е притрябвал герой, който се тъпче с ряпа? Ние, в Асгард, използваме ряпата за угояване на свинете.

— Но…

— По-добре остави това. И така, сега единствената ти възможност е Кум Лисан. Можеш да ми благодариш, че те нарекох вълшебник. Освен това той обича добрата шега — единственият майтапчия между тях, както винаги съм казвал. Но да се яде ряпа… ха-ха-ха… това е най-страхотният майтап, който съм чувал от онзи случай, когато великанът се опита да се ожени за Чукохвъргача!

Леко раздразнен и напълно озадачен, Ший се обърна да търси обяснение. Но преди да успее да формулира въпроса си, на вратата се потропа. Свер въведе висок, блед, голобрад блондин с гордо, внушително лице и огромен, провесен на гърба златен рог.

— Ето още един от тях! — прошепна Тялфи. — Това е Хаймдал. Чудя се дали не са решили да се съберат тук и дванайсетимата.

— Кои, по дяволите, са те?

— Шшт!

Четиримата брадати мъже кимнаха за поздрав към новодошлия. Той седна до Странника с неподозирана гъвкавост и веднага заговори нещо на стареца, който пък закима съсредоточено с глава. Харолд долови само отделни думи: „… огнени коне, но няма смисъл да ти разказвам, след като Носителя на лоши вести е тук.“ Хаймдал кимна презрително към Кум Лисан.

— Не е особена рядкост — каза набеденият, като повиши леко глас, сякаш без да прекъсва разговора си с Червенобрадия — лъжците да лъжат по-малко в присъствието на някой, който прозира истината.

— Или може би трябва да кажа онова, което не бих желал злонамереният събеседник да повтори пред враговете ни? — каза Хаймдал, вперил поглед право в Кум Лисан.

— Те са същите онези — добави Лисичето лице, като продължаваше да не обръща никакво внимание на Хаймдал, — които, бидейки лишени от собствен характер, желаят да унищожат чуждия, като най-напред унищожат чуждата репутация.

— Лъжец и крадец! — ревна ядосано Хаймдал и стовари юмрук върху масата, гневно озъбен. Ший с изненада установи, че предните му зъби са златни.

— Ей! — забоботи помирително червенобрадият здравеняк. — Нека гневът на асите се смири в присъствието на простосмъртните.

— Нека също — каза ядно дребният мъж — се смирят и обидите в устата на този…

— Обидите са лъжа! — парира Хаймдал. — Аз излагам фактите.

— Факти ли?! Много малко са фактите сред измислиците, които мели разхлопаното му чене. Факти като тези, с които ни пълни ушите, за деветте майки, които имал, или пък хвалбите за страхотния му рог и за голямата дандания, която щял да вдигне… само дето, ако и най-малкото птиче свие гнезденце в него, световният рог няма и да шукне.

— Ще чуеш моя рог, когато настъпи Времето, баща на лъжите. И звукът му никак няма да ти хареса.

— Някои биха рекли, че това момче плаче за нож!

— Само опитай! Ето острието, с което ще посека вонящата ти леш.

— Ти ли бе…

Лисичето лице и Хаймдал бяха скочили на крака и крещяха един срещу друг. Силата на гласовете им беше достатъчна да накара Ший да завие от болка. Останалите трима брадати мъже също се развикаха. Двете черни птици — спътниците на Странника, кръжаха във въздуха и надаваха възбудени крясъци.

Точно в момента, когато двамата скандалджии се готвеха да се хванат за гушите, червенобрадият здравеняк сграбчи по-дребния от тях за раменете и го натисна върху пейката. „Сядай!“ — протътна той. Изпълненият с гневно достойнство звучен глас на Странника се извиси над всички:

— Какво безчестие. Никакво уважение ли не е останало у вас? Заповядвам на двама ви да спрете незабавно!

— Но… — опита се да оспорва Хаймдал.

Странника го укроти с движение на ръката:

— Нищо от онова, което искате да кажете, няма да бъде чуто. Ако някой от вас двамата заговори на другия, ще си навлече в най-добрия случай най-жестокия ми гняв.

Хаймдал замълча, настани се в далечния ъгъл и изгледа Лисичето лице, който му върна погледа. Тялфи прошушна в ухото на Ший:

— Винаги е така, когато се съберат повече от трима или четирима от тях на едно място. Би трябвало да ни дават добър пример, но първата им работа е да се изпокарат като шайка пияни берсерки[4].

— Аз все още нямам нищо против да науча кои са те… — напомни му Ший.

— Искаш да кажеш, че действително не знаеш? — Тялфи го изгледа с неподправено селско изумление. — Е, това вече бие всичко! Нямаше да го повярвам, ако не си беше поискал ряпа. Добре тогава, онзи, който се сдърпа с Хаймдал, е Локи. Червенобрадият здравеняк до него е Тор. Старецът до него е Один, а дебелият е Фрейр[5]. Сега вече разбра ли кои са?

Ший изгледа сурово Тялфи, но върху лицето на селяка нямаше и следа от намерение да го поднася. Възможностите бяха или посредством заклинанието да е изпаднал в някой откровено кошмарен сън, или с него да си правеха майтап, или онези петимата да бяха скандинавски главатари, по някакви причини нарекли се с имената на боговете от староскандинавския пантеон. Последната възможност, а именно тези там да са действително богове, беше вече прекалено невероятна. И въпреки това двете птици… погледът на Один — Ший знаеше, че Один е представян навсякъде като едноок…

Червенокосият здравеняк, представен като Тор, се изправи и се запъти към двамината, които Тялфи беше идентифицирал като Один и Фрейр. В продължение на няколко минути те боботиха помежду си, доближили глави. В края на съвещанието Один се изправи, нахлупи провисналата шапка на главата си, уви около тялото си синия плащ, дръпна последна глътка медовина и излезе от салона.

След като външната врата се затръшна зад гърба му, Локи и Хаймдал се надигнаха от местата си. Тор и Фрейр веднага скокнаха и Тор предупредително забоботи:

— Стига вече! Запазете страхотните си тупаници за настъпването на Времето, синове на Асгард. Или предпочитате да опитате моя? — Тор небрежно вдигна юмрук с размера на добре оформен свински бут, при което побойниците се закротиха. — При всички положения е вече време за лягане. Да тръгваме, Локи. Ти също идваш, Тялфи.

Тялфи се надигна без желание.

— Ще кажа една-две думи за теб на Кум Лисан утре сутринта — прошушна той на сбогуване. — Хич не е майтап работа да се служи на тия богове. Това е доста гаден късмет, но си мисля, че когато настъпи Времето, ще е по-добре да сме с тях, отколкото без тях. Знаеш ли какво казва поетът Улф:

Гола е гръдта, където

няма знаме, под което

героите оръжие да вдигнат —

победа над врага си да постигнат.

— Лека нощ!

Ший съвсем не беше сигурен дали иска да служи при Локи като вълшебник. Имаше нещо тайнствено и не много чисто около него. Изящният и откровен Хаймдал го беше впечатлил много по-дълбоко, въпреки пълното отсъствие на чувство за хумор.

Лекото шумолене до вратата се дължеше на Свер, който пропъхна глава в салона, за да хвърли един поглед, след което отново се скри. От здравите девойки не беше останала и следа след разчистването на масите. Макар домът да се готвеше за сън, Ший се чувстваше съвсем бодър. Часът едва ли беше повече от девет. Но в света, където единственото изкуствено осветление са факлите, хората явно ставаха и си лягаха със слънцето. Харолд се чудеше дали и на него ще му се наложи да усвоява този мрачен режим. Вероятно… освен ако не успееше да се върне в своя собствен свят. Това беше доста разстройваща мисъл. Но, по дяволите, той беше поел този риск в пълно съзнание и макар светът, в който беше попаднал, да не беше очакваният, неговите приспособления от двайсетия век все пак щяха да му осигурят някакво предимство.

— Ей, Ряпо! — разнесе се неочаквано гласът на Хаймдал от далечния ъгъл. — Напълни две халби и ги донеси тук, ясно?

Ший усети как кръвта му кипва при този командаджийски подход към него, но какъвто и да беше, Хаймдал бе напълно способен да наложи авторитета си. И макар думите му да бяха арогантни, тонът му беше очевидно добронамерен. Харолд се подчини.

— Сядай! — каза Хаймдал. — Казвал си се Харалд, вярно ли е?

— Да, а на мен ми казаха, че ти си Хаймдал.

— Чиста истина. Известен съм също така като Наблюдателя, Сина на деветте майки, Сина на справедливостта, както и Златния. Предпочитам титлите.

— Ами виж, Хаймдал, какво е всичко…

— Дете на простосмъртни, използвай титлите или се обръщай към мен с „господарю“!

— Прости ми, господарю!

Хаймдал хлъзна надолу по дългия си нос благосклонен поглед към Ший и го дари с ослепителна златна усмивка.

— Тази фамилиарност не ми е неприятна, тъй като съм наричан още Приятеля на хората. Но Господарят на Асгард не одобрява тези неща.

— Искаш да кажеш Один?

— И никой друг.

— Старият… Извинявам се! Исках да кажа по-възрастният джентълмен с единственото око?

— Позна го точно.

— Натъкнах се на него в полето днес следобед и го следвах дотук.

— Не е някаква тайна. Видях ви.

— Така ли? И къде беше?

— На доста мили източно от вас. Чух те и да му се караш. Късметлия си, че не те порази на място.

Харолд едва не се изтърва да каже: „Я не се будалкай, бе!“, но си припомни пронизващия леден поглед на Один и си задържа езика зад зъбите. Нямаше намерение да опитва каквото и да било, преди да е установил с по-голяма точност какви точно рискове поема и каква система от природни закони управлява света, в който беше попаднал. Хаймдал го гледаше с лека усмивка.

— Чух те, също така, да казваш на Тялфи, че не си вълшебник, но не знаеш какво означава това. Сигурно си от доста далече. Все пак — усмихна се Хаймдал на объркването, изписало се по лицето на Ший — тези, които ще съжаляват, не са много. Ще запазя тайната ти. Шегичка с царя на измамата… хо-хо-хо!

Той отново отпи.

— А сега, дете на невежа майка — продължи Хаймдал, — все пак предстои да видим дали знаеш някои по-необичайни неща. Предлагам ти да се позабавляваме с игра на въпроси и отговори. Всеки от нас ще зададе по седем въпроса и онзи, който даде най-добри отговори, ще бъде определен за победител. Питай, простосмъртни!

Седем въпроса. За момент Ший се замисли как да ги зададе, за да получи повече информация.

— Къде замина Один? — попита най-накрая той.

— Един! — отброи Хаймдал. — Отиде до преддверието на Ада, за да призове от гроба й една мъртва от векове пророчица.

— Ад ли каза, достойни? — попита Ший.

— Няма място за съмнение.

— Добре, добре, стори ми се, че каза нещо друго. — Ший се опитваше да прикрие собственото си неверие и обърканост. Този човек… бог… индивид беше по-тежък случай от който и да е психопат в неговата практика на анкетьор. Харолд напрегна мисловните си сили за следващия опит.

— Защо му е на Один да прави подобно нещо?

— Две! — отброи Хаймдал. — Времето наближава. Балдер умира и асите се нуждаят от съвет. Странника вярва, че пророчицата, погребана в преддверието на Ада, може да ни каже онова, което трябва да знаем.

Смътно заплашителното споменаване на Времето беше започнало да действа на нервите на Ший. Той попита:

— Какво искаш да кажеш с това „Времето наближава“?

— Три! Рагнарьок, както всички смъртни знаят. Всички смъртни освен теб, лековерен наивнико.

— Какво е Рагнарьок?

— Четири! Краят на света, бебе в мъжко тяло.

Ший кипна. Първо, не му хареса прекалено засуканата подигравка, и второ — не мислеше, че е честно от страна на Хаймдал да му брои последния въпрос, който беше просто допълнително запитване за пояснение на непозната дума в предходния отговор. Но вече се беше натъквал на множество дразнещо неподходящи отговори в института „Гарадън“ и успя да запази самообладание.

— И кога ще се случи всичко това?

— Пет! Нито хората, нито боговете, нито ваните[6], нито дори гномите знаят, но ще е скоро. Вече сме във Фимбулветер[7] — лятната зима, която предхожда Рагнарьок.

— Всички говорят за някаква битка. Кой ще победи? — Харолд изпитваше неописуема гордост от зададения въпрос. Той обхващаше както участниците, така и резултата.

— Шест! Боговете и хората биха били щастливи да научат отговора, дете, тъй като ще се изправим заедно срещу великаните. Но засега може да се каже едно — изгледите ни за успех далеч не са добри. По принцип разполагаме с четири изключително могъщи оръжия: гунгнир — бойното копие на Один; мьолнир — чука на Тор; хундингсбана — магическия меч на Фрейр; както и моя собствен меч, наричан глава.[8] — Той потупа ефеса на меча, провесен на бедрото му. — Но някой от великаните, не знаем точно кой, е откраднал великия чук и меча на Фрейр. Ако те не бъдат открити, има голяма вероятност боговете и хората да вкусят заедно смъртта.

Ший осъзна с ужас, че светът, чието унищожение Хаймдал така спокойно обсъждаше, беше точно този, в който той, Харолд Ший, фактически живееше понастоящем. Значи беше изложен на произвола на обстоятелства, които не можеше да избегне.

— Как бих могъл да се предпазя от въвличане в събитията? — попита той и като видя недоумението на Хаймдал, уточни: — Този свят е на път да рухне, как да се предпазя от въвличане в унищожението?

Веждите на Хаймдал отхвръкнаха нагоре.

— Рагнарьок е над нас, така че дори и боговете не знаят как да го избегнат! А ти, сине човешки, мислиш за безопасност! Отговорът е „няма как“. А сега, тъй като това беше твоят седми въпрос, вече е мой ред да питам.

— Но…

— Дете на земята, започваш да ме отегчаваш. — Той впи поглед право в очите на Ший, който отново усети пронизващата ледена висулка, врязваща се в мозъка му, но гласът на Хаймдал беше мек. — От кой от деветте свята идваш, страннико на странниците, облечен в одеяния, каквито никога не съм виждал?

Ший се замисли. Въпросът беше малко от рода на: „Биете ли много жена си?“ Той попита предпазливо:

— От кои девет свята?

Хаймдал се разсмя:

— Ха-ха… Мислех, че вече аз задавам въпросите. Както и да е. Първо идват божествените селения Асгард, които са единият свят; домовете на великаните — Йотунхайм, Муспелхайм, Нифлхайм и Адът; или дотук общо пет свята. Съществуват още Алфхайм, където живеят джуджетата; Сварталхайм и Ванахайм, които не познаваме много добре, макар и да е казано, че ваните ще тръгнат с нас, когато Времето настъпи. И най-накрая идва Мидгард, пълен с червеи като теб.

Ший се прозя. Медовината и топлината започваха да си казват думата.

— Да ти кажа право, не идвам от никой от тях, а от съвсем друга система от светове.

— Доста странен отговор, но може и да е истина — прецени замислено Хаймдал. — Защото оттук виждам и деветте свята като на длан, но никъде не съзирам същество като теб. Не казвай обаче нищо за това на останалите аси и особено на Странника. Ще го заболи много, ако научи за съществуването на свят, над който няма власт. Сега ще задам втория си въпрос. Кои са хората или боговете, които управляват твоя свят?

Ший установи, че не може да спре да се прозява. Беше прекалено изморен, за да се впуска в обяснения, затова тръсна най-бързия възможен отговор:

— Ами някои разправят, че била тази класа, други — че е онази, но действителните господари на света са пътните ченгета. Заклещват те…

— Това някакъв род крабове ли са?

— Не. Тези те защипват за превишена скорост, докато крабът — за бавно придвижване.

— Но все пак са морски божества, доколкото разбирам — нещо като брат ми Агир. Могъщи ли са?

Ший загуби битката с поредната придошла прозявка.

— Съжалявам, но ми се струва, че заспивам — извини се той. — Ще си лягаш ли скоро, Златни?

— Аз ли? Хо-хо! Такова незнание се случва за първи път на Световния кръстопът. Аз съм Наблюдателя на боговете и никога не спя. Всъщност, друга моя титла е Безсънния. Но както се вижда, при теб, дете, работите не стоят така и след като аз печеля играта, можеш спокойно да отидеш да спиш.

Гневен отговор на безцеремонното самообявяване за победител напираше на устните на Харолд, но той навреме си припомни пронизващоледения поглед. Хаймдал, изглежда, можеше да чете мислите му:

— Какво!? Смееш да оспорваш? Марш в леглото… и не забравяй малкия ни заговор срещу Носителя на раздора. Оттук нататък ще си смелият и ловък вълшебник Харалд Рапона.

Ший се осмели да зададе само още един въпрос:

— Прощавай, господарю, но какво представлява вълшебникът?

— Хо-хо! Дете от други светове, незнанието ти е по-голямо от планината и по-дълбоко от кладенец. Вълшебникът е магьосник, вещер, заклинател, въодушевител. Лека нощ, Рапоне Харалд!

Спалнята се оказа с плъзгаща се врата. Ший установи с разочарование, че тя е с размерите на спално купе и без каквато и да е вентилация. Леглото беше със сламеник и му бодеше. Харолд не можеше да си намери място. След около час въртене и наместване той вече имаше не съвсем непознатото усещане, че е по-буден, отколкото в началото.

Известно време мислите му се рееха без посока. После той реши, че след като провежда експеримент, би могъл да изкара безсънните часове в обобщение на резултатите. А какви бяха те?

Ами първо, вероятно е имало някаква грешка или в уравненията, или в начини, по който ги беше приложил, като в крайна сметка се беше озовал в света на скандинавската митология… или пък на скандинавската история. Беше почти готов да приеме първата от хипотезите.

Тези хора говореха с голяма убеденост за своя си Рагнарьок. Ший беше достатъчно добър психолог, за да разпознае тяхната искреност. А ледените погледи, на които се беше насладил в компанията на Один и Хаймдал, доколкото знаеше, бяха извън сферата на човешкия опит. Можеше да е някаква форма на хипноза, но Харолд се съмняваше доколко техниката или дори идеята за хипнотизма е позната на древните вождове на викингите. Не, у тях определено имаше нещо повече от чисто човешкото.

Въпреки това те притежаваха голям брой чисто човешки качества. Може би не беше свръх възможностите на един психолог експериментатор да ги насочва, като ги анализира и прилага резултатите. Один? Ами той беше тръгнал към преддверието на Ада, където Ший нямаше абсолютно никакво желание да го последва. По отношение на него не можеше да се постигне кой знае какво, но несъмнено трябваше да се съхрани чувството за авторитет.

А какво можеше да се каже за Локи? Прекалено остър език, свидетелстващ за бърз ум. Както и известна злост. Кум Лисан — така го беше нарекъл Тялфи и беше казал, че си пада по шегичките. Ший прецени, че шегите му сигурно често са доста кървави. Службата при него щеше да е трудна, но Ший се усмихна доволно при мисълта за изумлението, което щеше да предизвика у бога с най-незначителни неща, като например кибрита.

Почти не беше обърнал внимание на Фрейр. Очевидно Тор не беше нищо повече от добродушен побойник, а Тялфи беше от онзи вид селяни, които цитират Едите[9] вместо Библията и които човек може да открие във всеки провинциален градец.

Хаймдал обаче имаше по-сложен характер, без съмнение лишен от чувството за хумор на Локи, но също така и от злостта, която беше в основата на този хумор. И той съвсем явно показваше, че трябва да се държи на положение по отношение на простолюдието, за което свидетелстваше и особената му привързаност към титлите. Но също толкова явна беше и неговата готовност да поеме отговорностите на това положение, да се вложи със сърце и душа на страната на справедливостта, докато у Локи тя липсваше. Може би затова мразеше Локи. А Хаймдал — под черупката на ненарушимото достойнство той криеше чиста и неподправена доброта. Човек чувстваше, че на него може да се разчита… и след като реши, че Хаймдал му допада най-много, Ший се обърна и заспа.

[1] В скандинавската митология — огнената страна, съществувала още преди сътворението, често се отъждествява с огнения великан Сурт. — Б.пр. ↑

[2] Вид английска бира. — Б.пр. ↑

[3] В скандинавската митология основната група от 12 богове (Один, Тор, Ньорд, Тюр, Браги, Хаймдал, Хьод, Видар, Али, или Вали, Ул, Форсети, Локи), оглавявани от Один и обитаващи небесното селение Асгард. — Б.пр. ↑

[4] В скандинавската митология воини, обзети от безумна ярост. — Б.пр. ↑

[5] Понякога Фрейр се споменава наред с боговете като син на Ньорд. — Б.пр. ↑

[6] Неголяма група богове на плодородието. — Б.пр. ↑

[7] Тригодишната „великанска зима“ преди края на света. — Б.пр. ↑

[8] Гунгнир е магическо непропускащо копие; мьолнир е магически боен чук или брадва, който като бумеранг се връща при стопанина си; в някои текстове главата на Хаймдал е наричана меч, а мечът му — глава. — Б.пр. ↑

[9] Сборниците със свещените староскандинавски текстове. — Б.пр. ↑

Четири

Ший се събуди с пълен комплект обложени зъби и главоболие, сякаш в мозъка му работеше неуморно ковашка работилница — не можеше да определи дали беше от медовината или от тежките пронизващи погледи на Хаймдал и Один. Но раздвижването на сутринта беше доста трудно дори след решението в бъдеще да избягва и двете.

Когато вратата на спалнята му се плъзна встрани, той чу гласове откъм салона. Когато Ший влезе, Тор, Локи и Тялфи бяха се надвесили над масата и закусваха, като с помощта на пръсти и ножове разкъсваха, режеха и дъвчеха пържоли с размерите на несъкратени енциклопедични речници. Лисичето лице на Локи грейна щастливо:

— Привет на героя от рапонските полета! Дали ваша милост ще се съгласи да ни дари с честта да закуси с нас?

Той бутна дървен поднос с натрупано върху него месо към Ший и плъзна към него една от препълнените халби. Устата на Ший беше пресъхнала, но той едва не повърна, когато отпи и се оказа, че тя съдържа бира, при това прокиснала.

Локи се изхили.

— Много е смешно — сподели той — да гледаш как човешките деца, които нямат установени навици, започват да се чувстват неловко, когато обичаите около тях се сменят. Харалд Рапонски, едно птиченце ми каза, че си забележителен вълшебник.

Ший сведе поглед към чинията си.

— Зная едно-две нещица — призна си той.

— Човек би могъл само да се надява герой с такива необикновени дарби да е толкова скромен. Сега да уточним нещо: човек я кара зле в Рагнарьок, ако няма свое място. Искаш ли да се включиш в моите отряди, когато настъпи Времето?

Ший се задави. Той все още изпитваше предубеждение към тази история с края на света, но пък нищо не му пречеше да кара според обстоятелствата, докато разбере какво всъщност щеше да предприеме.

— Да, господарю, благодаря ти!

— Червеят е съгласен да полети с крилете на орела? Благодаря ти, най-милостиви сред червеите. В такъв случай ще ти кажа какво ще правиш: трябва да ни съпроводиш до Йотунхайм, а пътуването дотам ще е доста тежко.

Ший си спомни за разговора с Хаймдал предишната вечер.

— Да не е страната, в която живеят великаните?

— Ледените великани, ако трябва да сме точни. Онзи лъжец, Безсънния, твърди, че е чул чука на Тор да трополи някъде из техния замък, а за всички нас ще е най-добре да открием въпросното оръжие. Но за целта ще ни е нужно да разчитаме на всяка възможна сила, с която разполагаме… освен ако негова милост Похапващия репички, разбира се, не сметне, че би могъл да се справи без скромната ни помощ.

Ший отново се задави. Трябваше ли да тръгва с тях? Вярно, че беше дошъл да поприключенства, но всяко нещо си има граници. „Какво е приключението? — спомни си той афоризма, който беше чел наскоро. — Някой друг, който преживява адско напрежение на хиляди мили от нас.“ Само че…

Тялфи беше заобиколил масата и му каза тихо:

— Виж, сестра ми Рьосква ще бъде тук, на Кръстопътя, защото Убиеца на великани не смята, че Йотунхайм е място за жени. Така оставам съвсем сам с боговете и с цял куп великани. Ще ти бъда много задължен, ако се съгласиш да тръгнеш с нас и да си ми дружина из път.

— Готово! — отговори високо Ший. Веднага след което осъзна, че импулсивността му ще го е забъркала в нещо. Щом Локи и Тор не бяха сигурни, че ще открият чука без чужда помощ, начинанието надали щеше да е от най-лесните. Но все пак нито асите, нито великаните знаеха нещо за кибрита… или за револвера. И те можеха да минат за магия, докато се намереше нещо по-добро.

— Вече говорих с Господаря на козята колесница — занарежда Тялфи. — Той каза, че ще се радва, ако дойдеш с нас, но че не трябва да го дразниш и да го караш да яде ряпа. Мисля, че няма да е зле, ако направим нещо за облеклото ти. Дрешките ти са прекалено леки за този климат. Фермерът Свер все ще ти заеме някакви.

Свер беше щастлив да приеме неподходящия костюм за езда и брича като гаранция за предложените в замяна широки, раздърпани скандинавски одеяния. След малко, издокаран според изискванията на скандинавската зимна мода, Ший излезе навън. Над пресния, ослепително бял сняг, грееше ниско безрадостно слънце. Ший изпита благодарност към метрите груба вълна, в които беше омотан, веднага щом лютият мраз защипа носа му.

Козята колесница ги очакваше. Беше голяма колкото фургон от времето на заселниците, макар да беше само с две колела. Върху златния ръб беше гравирана непрекъсната линия от почернени рунически букви. Самата колесница беше решена смело в червено и златно. Но най-забележителната гледка представляваха козлите. Единият беше черен, другият — бял, а бяха едри колкото коне.

— Този тук е Скърцащия зъб — обясни Тялфи, показвайки по-близкия козел, след което махна към черния, — а онзи там е Стържещия зъб. Приятелю Харалд, ще съм ти много задължен, ако ми помогнеш да натоваря нещата.

Без да разпитва какво представляват „нещата“, Ший последва Тялфи в къщата на фермера, където двамата се спряха пред огромна дъбова ракла. Тя, както обясни Тялфи, съдържала принадлежностите на асите. Тялфи повдигна единия край за бронзовата дръжка. Ший подхвана другия, като не очакваше особено затруднение, но раклата не помръдна. Харолд погледна към Тялфи, но той спокойно си стоеше, повдигнал своя край от пода, без да прилага някакво видимо усилие. Тогава Ший сграбчи своята дръжка с две ръце и дръпна силно. Успя да отлепи и своя край от земята, но му се струваше, че раклата е натоварена с оловни кюлчета. Излязоха през вратата, като отпред спокойно пристъпяше Тялфи, а в задния край плетеше крака и се препъваше Ший. Вече едва се сдържаше да не изкрещи на Тялфи да побърза малко, за да се освободят от ужасяващия товар, но загубата на достойнство щеше да е толкова голяма, че предпочиташе да не го прави. Когато най-после стигнаха до колесницата, Харолд пусна своя край в снега и почти припадна върху раклата. Леденият въздух го удари в дробовете, когато той се опита да вдъхне дълбоко.

— Добре — каза кротко Тялфи, — хвани оттук и давай да я качваме.

Ший положи усилие, за да успее да раздвижи тялото си. След като повдигнаха единия край и го качиха върху колесницата, успяха някак си да набутат цялата ракла. Ший изпитваше неудобство от факта, че Тялфи беше свършил сам три четвърти от работата, но селянинът като че ли нищо не забелязваше.

След като товарът беше качен, Ший се облегна на един от тегличите в очакване сърцето му да се успокои и да се уталожат болките в ръцете и гърдите му.

— Я да видим — дочу се глас. — Тялфи е подмамил друг смъртен да върши част от работата му. Бива го за тия неща Тялфи.

Беше хитрата лисица Локи с характерната присмехулна нотка в гласа. Ший усети как отново започва да кипва. Тялфи си беше момък и половина, но всичко изглеждаше така, сякаш беше придумал Харолд единствено за да има кой да върши черната работа. Внезапно си припомни едно от прозвищата на Локи — Носителя на раздор, както и предупреждението на Тялфи за шегичките му. За Кум Лисан сигурно щеше да е голямо удоволствие и забава да предизвика караница между двама смъртни, но Харолд реши, че при всички положения нямаше да е за негова сметка.

Точно тогава усети подръпването за дрехата. Извъртя се и видя, че Стържещия зъб е захапал долния край на наметалото му и се опитва да му го отнеме.

— Ей! — изкрещя Ший и взе да го тегли.

Козелът великан разтърси глава и упорито продължи да го дърпа, докато Локи, подпрял ръце на кръста си, се тресеше в неудържим, дълбок, здравословен смях. Той не направи никакъв опит да помогне на Ший. Тялфи заобиколи колата и се притече на помощ на своя приятел. От плаща се отцепи широка лента и двамата смъртни се търколиха на земята. Стържещия зъб предъвка спокойно парчето, с което се беше сдобил, и го глътна.

Ший скокна намръщено и се запъти към почервенелия от смях Локи.

— Я ми кажи — започна войнствено той — кое ти е толкова смешно?

В този миг Тялфи го сграбчи изотзад и го премести встрани, сякаш беше невръстно дете.

— Обезумя ли, млъкни веднага! — просъска в ухото му той. — Не знаеш ли, че може да те изпепели само с един поглед!

— Ама…

— Няма ама! Тия са богове! Каквото и да правят, няма да им се впрягаш, щото ще направят нещо още по-лошо. Това е положението!

— Добре — изръмжа недоволно Ший, докато си разсъждаваше, че селяните от някои други светове надали могат да приемат безропотно точно „това положение“ и че при първа възможност щеше да си го върне тъпкано на Локи.

— И трябва много да внимаваш с тия козли! — продължи да нарежда Тялфи. — Много са гадни и налитат да ядат наистина всичко. Знаеш ли, например, какви интересни неща се случиха преди около две седмици. В тресавищата намерихме петима мъже, премръзнали до смърт. Предложих да ги откараме при близките им, за да бъдат погребани, както подобава. Тор рече: „Добре, товари ги!“ Когато стигнахме до къщата, в която щяхме да отседнем, фермерът ни каза, че нямало никакъв смисъл да ги внасяме вътре, тъй като, ако останели навън, щели да се съхранят по-добре. Тогава ги наредихме под навеса като дърва за огрев. На следващата сутрин, ако щеш, вярвай, козлите вече ги бяха докопали и изхрупали — всичко до катарама.

Тялфи изцъка с език.

Докато Ший се опитваше да смели този искрящ пример за норвежки хумор, Тор, който се беше метнал на колесницата, ревна едно подканящо „хайде, смъртни!“ и подвикна на козлите, които дръпнаха, колелата изскърцаха и се превъртяха.

— Бързо! — извика Тялфи и се втурна след колесницата. Стигна до нея и скокна вътре, преди още приятелят му да беше тръгнал. Харолд се затича зад вече набралата скорост колесница и се опита да се качи. Но пръстите на ръцете му, отново вдървени от студа, отпуснаха хватката и той се просна по лице в снега. Нямаше как да не чуе влудяващия смях на Локи. Докато се изправяше на крака, си помисли с огорчение, че беше предприел това „пътуване“, за да се освободи от чувството за незначителност и непригодност, внушавано му от неговия предишен живот.

Не му оставаше нищо друго, освен да хукне отново да догонва колесницата. Тялфи го изтегли вътре и изтупа снега от дрехите му.

— Другия път — посъветва го той — по-добре се хвани здраво, преди да се опиташ да скочиш. Нали знаеш какво казва Хавамал:

По-добре е да живееш,

вместо като труп да леденееш.

Да хванеш, бърз ли си, колата, ще успееш!

Отпред Тор подвикна нещо на козлите и те преминаха от тръс в галоп. Стоварвайки се върху страничната каната, Ший установи, че колесницата няма ресори. Скоро откри, че понася най-леко друсането приклекнал, като пружинира при всеки удар.

Локи се наклони към него ухилен.

— Здрасти, Рапоне Харалд! Давай да се веселим!

Ший се усмихна плахо. Жестовете и гласът бяха дружелюбни, но можеха и да прикриват някой нов гаден номер. Кум Лисан продължи ведро:

— Весели се, докато можеш, защото тези планински великани, при които отиваме, са с много непостоянно настроение. Хе-хе, спомням си един вълшебник на име Биргер. Та веднъж той направи такава магия на един великан, че нещастникът се ожени за коза вместо за момиче. Тогава великанът улови Биргер, разряза му корема, завърза единия край на червата му за едно дърво и погна вълшебника в кръг около него. Хе-хе-хе!

Вицът не насърчаваше апетита, а и колесницата подскачаше нагоре-надолу в бесен ритъм, като подхвърляше пътниците си във въздуха всеки път, преди да се тресне. Горе-долу-тряс, горе-долу-тряс. Ший започна да съжалява за закуската. Тялфи го окуражи:

— Изглеждаш много зле, приятелю Харалд. Страхотно си презеленял. Да ти дам ли нещо за хапване?

До този момент Ший се беше борил отчаяно със стомаха си, в опит да опази от разгром разклатения си престиж. Но думата „хапване“ сложи край на борбата. Той се провеси през задната каната на колесницата.

Локи се разсмя. Тор се извърна при характерния звук и удави кикота на Локи в мощния си рев:

— Хо-хо-хо! Ако изплескаш божествената ми колесница, Рапоне Харалд, ще те накарам да я лъснеш като нова!

В тона му се долавяше добродушно презрение, което жилеше по-силно от веселието на Кум Лисан.

След като спазмите в стомаха му лека-полека се укротиха, Ший се стовари върху раклата, а единственото му желание беше да е мъртъв. Но може би заради неудобната седалка той скоро се изправи и дори успя да насили някаква измъчена усмивка:

— Всичко е наред. Просто не съм свикнал с такива скорости.

Тор отново се извърна към тях и изръмжа:

— Мислиш, че това е бързо, така ли, момче? Явно нямаш никакъв опит със скоростите. Гледай сега!

Той подсвирна на козлите, които проточиха вратове напред и наистина разпуснаха душа. Колесницата като че ли прекарваше повече време увиснала във въздуха и само от време на време се удряше рязко в браздата на пътя с гръмовен трясък, след което отново хвръкваше. Ший се вкопчи на живот и смърт в страничната каната, преценявайки, че скоростта е към сто и десет километра в час. Това не е чак толкова много в модерен автомобил на бетонната магистрала, но изглеждаше донякъде по-различно в двуколка без ресори, подрипваща по изровена пътека.

— Уоу! Уоу! Уоу! — подвикваше Тор, завладян от усещането. — Дръжте се! Тук има завой!

Вместо да намалят скоростта, козлите направо се втурнаха като ужилени и с убийствен наклон в завоя. Колесницата отхвръкна в противоположната посока. Ший се вкопчи още по-здраво в канатата и не смееше да отвори очи.

— Юу-у-ее! — изрева щастливо Тор.

Това продължи още около десетина минути, след което Тялфи предложи да обядват. Ший установи, че отново изпитва глад. Но апетитът му се поуталожи при вида на поднесените големи парчета от нещо, което твърде много напомняше набръчкана изсушена кожа.

— Ъп… какво е това?

— Пушена сьомга — обясни Тялфи. — Пъхаш единия край в устата, ето така. След това дъвчеш. Предполагам, че имаш акъл, колкото да преглътнеш, а?

Ший опита. Изуми се доколко твърда можеше да се окаже една риба, но дъвчеше парчето заради великолепния аромат. Нямаше да е лошо, когато си тръгнеше, да си набави малко от нея. По-скоро, ако си тръгнеше.

Следобед температурата се покачи и привечер колелата вече хвърляха буци кал. Тор изрева „Уаа!“ и козлите спряха. Намираха се в котловина, закътана между ниски хълмове, чиято монотонна сивота се нарушаваше от открояващите се по-тъмни петна трева на местата, където снегът се беше разтопил. Във вечерния полумрак на долината свиваха плахо снага няколко сгушени полярни смърча.

— Ще бивакуваме тук! — отсече Тор. — Ще пируваме с кози стек, стига само да успеем да напалим огън.

— Какво иска да каже? — прошепна Ший към Тялфи.

— Това е един от магическите номера на Гръмовержеца. Убива Скърцащия зъб или Стържещия зъб и можем да го изядем целия, но без кожата и костите. След това той може да ги върне към живот с магия.

— Не съм сигурен, Враже на Червея — обърна се Локи към Тор, — дали огънят ми ще се разпали тук. В земите на планинските великани има заклинания срещу заклинанията. Твоята светкавица ще свърши ли работа?

— Тя би могла да руши и да убива, но не и да разпали нещо в тази тежка влага — изръмжа Тор. — Нали си водиш нов вълшебник, защо не го накараш да свърши някоя работа?

Ший вече беше изровил кибрита си. Освен че се беше оказал на мястото си, той беше и сух. Това беше неговият миг.

— Няма да е никак трудно — заяви жизнерадостно Харолд. — Да запаля огън за мен е като да щракна с пръсти. Честно!

Тор го изгледа с подозрение.

— Малцина са слабаците, способни да свършат някоя работа… — каза мрачно той. — Специално аз винаги съм смятал, че силата и смелостта са най-важните качества за мъжа. Но няма да се противопоставям, ако братята ми случайно са на друго мнение, а може дори и да си способен да направиш това, което казваш, че можеш.

— Съществува и съобразителността, Владетелю на мьолнир — намеси се Локи. — Дори ударите на твоя чук ще са безполезни, ако не знаеш къде да ги нанесеш; а може пък този чуждоземец да ни покаже нещо ново. Предлагам да се състезаваме ние двамата и вълшебникът. Първият, който добие огън, ще има правото да удари по един як тупаник на двамата загубили.

— Ей! — възпротиви се Ший. — Ако Тор ме удари, ще трябва да си търсиш нов вълшебник.

— Няма да ме затрудни особено — потърка доволно ръце Локи.

Макар да реши, че лукавият бог би се веселил и на майчиното си погребение, този път Ший по изключение не беше хванат натясно. Той се ухили в отговор и му се стори, че долови искрица на одобрение в погледа на Кум Лисан.

Ший и Тялфи се отправиха през тинята към най-близкото струпване на смърчове. Когато изтегли своя предполагаемо неръждаем нож, Харолд с изумление установи, че острието му е нашарено с множество ръждивочервени петънца. Той се захвана мъжествено за работа и успя да отсече цял наръч клони и стъбла. След това двамата с Тялфи ги наредиха на място, където снегът се беше стопил, макар почвата отдолу да беше подгизнала.

— Кой ще опита пръв? — попита Ший.

— Не се навирай, където не ти е работа — каза тихо Тялфи. — Разбира се, че пръв ще е Червенобрадия!

Тор приближи до стъкнатите клонаци и протегна ръце. Около дланите му се образува короната на характерното синьо сияние при електрическо изпразване, а когато от върховете на пръстите му към дървата се стрелнаха ослепително бели искри, над огнището се разнесе силен пукот. Клоните се поразместиха и над тях се издигнаха няколко облачета пара. Тор се смръщи съсредоточено, отново се разхвърчаха искри, но огън така и не се разпали.

— Дървата са прекалено влажни! — оплака се Тор. — Сега опитай ти, Лукави!

Локи протегна ръце и промърмори нещо прекалено тихо, за да успее Ший да различи нещо. Розово-виолетов пламък избликна от ръката му и затанцува между подпалките. Отблясъците от странния пламък осветиха зловещо пясъчно червеникавата му козя брадичка, високите скули, надвесените вежди. Устните се движеха почти беззвучно. Смърчовите клони пропукаха, но не се запалиха.

Локи отстъпи назад. Пурпурните отблясъци бяха изчезнали.

— Мътните го взели! — каза той. — Дай да видим какво ще направи нашият вълшебник.

Ший беше избрал няколко по-тънки клонки, беше ги избърсал до сухо в дрехата си и ги беше наредил като индианска шатра. Те все още бяха леко влажни, но според неговите предположения съдържаха достатъчно смола, за да се запалят.

— Сега — заобяснява с небрежна наглост той — всички да ме гледат в ръцете! Това е много силно вълшебство.

Разрови се в кутията с кибритите, докато намери пакет необезопасен кухненски. Тримата му спътници затаиха дъх, когато той извади клечка и я драсна в кутийката.

Нищо.

Опита отново. Пак без резултат. Хвърли клечката и опита с друга, отново безуспешно. Опита с две клечки наведнъж. Отказа се от кухненския и опита с кутия обезопасен кибрит. Резултатът беше същият. Нямаше никаква видима причина, но кибритът просто не се възпламеняваше.

Ший се изправи.

— Съжалявам — каза той, — но нещо не е наред. Ако ме изчакате още минута, ще погледна в моята книга с магически заклинания.

Все още беше достатъчно светло за четене. Ший извади своя „Наръчник на бойскаута“. Вътре със сигурност щеше да пише какво да направи, ако ли не с калпавия кибрит, то поне как да запали огън с триене на пръчки.

Той отвори книгата наслуки и се зачете, примигна, разтърси глава, погледна отново. Но черните знаци върху страницата, които по всяка вероятност трябваше да образуват думи и изречения, бяха напълно неразбираеми за него. Някои от буквите му бяха явно познати, но не можеше да каже същото за думите. Той прелисти набързо книгата, но навсякъде страниците бяха нацвъкани с все същите безсмислени курешки. Дори диаграмите не му говореха нищо без текст.

Харолд Ший се изправи със зинала уста, без най-беглата идея какво да прави по-нататък.

— Добре! — изръмжа Тор. — И къде ни е сега магьосническият огън?

Локи се изкиска някъде отзад:

— Може да предпочита ряпата си сурова.

— Аз… много съжалявам, господарю — запелтечи Ший. — Опасявам се, че няма да стане.

Тор вдигна огромния си юмрук.

— Сега вече — каза той — ще смачкам това лъжливо и гърчаво изчадие човешко, което отначало разпалва нашите надежди, а след това ни обрича да вечеряме студена сьомга.

— Недей, Убиецо на великани! — обади се Локи. — Възпри ръката си! Той така хубаво ни разсмива, а това е толкова голяма рядкост в нашата безутешна страна. Може би ще успея да го използвам там, където отиваме.

Тор бавно свали ръката си:

— Ти ще си отговорен. Не съм неприятелски настроен към чадата човешки, но нямам милост към лъжците. Онова, което казвам, винаги мога да го направя и винаги бих го направил.

Тялфи заговори припряно:

— Господарю, ако позволиш… там, по-надолу, виждам нещо тъмно. Може би ще успеем да намерим убежище.

Тор изръмжа нещо в знак на съгласие, след което всички се метнаха в колесницата и потеглиха към тъмното петно. Ший си мълчеше, потънал в най-мрачни мисли. Той беше изоставил положението си на изследовател в „Гарадън“, за да потърси приключението с главно „П“, нали така? А това беше и бягство от положението, в което се чувстваше принизяван и ограничаван. И защо в такъв случай предварителната му подготовка беше претърпяла такъв провал? Нямаше никаква причина кибритът да не пали, книгата да не се чете… а и електрическото фенерче да не свети, както се беше случило предходната вечер.

Тялфи зашепна в ухото му:

— Кълна се в брадата на Один, ти ме накара да се срамувам, приятелю Харалд. Защо ти трябваше да обещаваш огън, щом не можеш да го направиш?

— Мислех, че мога, честно… — оправда се мрачно Ший.

— Добре, може и така да е. Ама направо обърна Гръмовержеца откъм опакото. Да се благодариш на Кум Лисан. Той ти спаси живота. Винаги съм казвал, че не е толкова лош, колкото говорят хората. Обикновено винаги се притичва на помощ, когато наистина стане напечено.

Тъмното петно се разрасна в нещо като странно оформена къща. Куполът беше заоблен и напълно открит откъм близкия край. Когато влязоха, Ший установи с учудване, че подът е от някакъв подобен на линолеум материал, както и овалните стени и нискосводестият таван. Вътре имаше само едно-единствено широко помещение с нисък таван, без каквито и да е мебели и осветление. В далечния край се забелязваха смътно пет коридора с разположени в полукръг входове, които водеха кой знае накъде. Но и никой не си направи труда да ги изучава.

Тялфи и Ший свлякоха и дотътриха тежката ракла и извадиха от нея одеяла. За вечеря четиримата мрачно подъвкаха пушена сьомга. Веждите на Тор подскачаха по начин, който издаваше с какво усилие овладява той справедливия си гняв.

Най-накрая Локи каза:

— Струва ми се, че нашият безогнен вълшебник все още не е чувал твоята рибарска история, сине на Йорд.

— О! — изненада се Тор. — Тази история не е от неизвестните. Но все пак е добре хората да я чуят и да се поучат от нея. Чакайте да помисля…

— Один да ни пази! — измърмори Тялфи в ухото на Ший. — Слушал съм я поне милион пъти.

Тор заръмжа монотонно:

— Тогава гостувах на великана Химир. Навлязохме доста навътре в дълбокото синьо море. Закачих на кукичката си цяла волска глава, тъй като рибата, за която хвърлях, беше огромен звяр. Още от първото засичане знаех, че съм уловил най-голямата от всички риби на света, а именно — змея Мидгард[1], защото неговата сила не може да се мери с нищо друго. И три кита не биха могли да теглят толкова силно. В продължение на девет часа разигравах змея, като го мъкнех ха насам, ха натам, преди да го извадя. Когато главата му се подаде над планшира, в безсилния си гняв той избълва отрова, която направи дупки в дрехите ми. Очите му бяха огромни като щитове, а зъбите му — е-ей толкова дълги! — Тор разпери ръце в мрака, за да покаже колко дълги са били зъбите. — Аз продължавах да дърпам и змеят продължаваше да дърпа. Бях се привързал с моя пояс на силата[2], а краката ми почти бяха пробили дъното на лодката.

— Оставаше ми само да гътна чудовището, когато — говоря чистата истина — онзи глупак Химир се подплаши и преряза влакното! Най-голямото парче, което някой някога е улавял, се изплъзна ей така! — Тор приключи с още по-мрачен глас: — Ударих на Химир такъв бой, че скоро няма да го забрави, но това не ми върна трофея, който исках да окача на стената в Трудванг!

Тялфи се наведе към Ший и припя в ухото му:

Мъжът не трябва да се хвали

с рибата, която е изпуснал,

и с мечката, що не е одрал — едва ли!

Винаги са по-големи тези, дето не е куснал,

от тези у дома,

главите им що кичат холската стена.

— Или поне така ни учи „Тъкачът“ на Атли.

Локи цъкна с език — явно беше дочул стиховете.

— Така е, младежо. Ако някой друг, а не нашият приятел и велик покровител ни беше разказал тази история, бих се усъмнил в нея.

— Да се усъмниш в думите ми? — изръмжа Тор. — А как би ти се харесал един от тупаниците ми? — Той вдигна ръка. Локи светкавично се сви. Тор се разтърси в гръмогласен добродушен смях. — Две са нещата, към които се отнасят еднакво подозрително както богове, така и смъртни: към рибарските истории и към женското целомъдрие.

Той се напъха обратно в одеялата и след две вдишвания захърка здраво. Локи и Тялфи също се смълчаха.

Ший, който все още не можеше да заспи, се размисли върху събитията от деня. Беше се представил изключително зле, което пък го дразнеше, защото беше започнал да харесва местните и дори дръпнатия и буреносен Тор. Здравенякът си беше мъж на място: на такъв можеш да разчиташ до гроб, особено в моменти, в които определено се изисква смелост. Той явно виждаше света разделен на две от абсолютно ясно очертана линия: кредата от едната страна, въглищата — от другата. Очевидно се дразнеше, когато забелязваше у околните отсъствието на притежаваната от него груба сила.

Колкото до Локи, Ший все още не беше съвсем сигурен. Кум Лисан действително беше спасил живота му, но Харолд предполагаше, че в действията му имаше и егоистичен елемент. Локи явно се надяваше да го използва по някакъв начин и ако ли не за нещо полезно, то поне за шеги и развлечения. Острият му ум несъмнено беше забелязал непознатите принадлежности, пренесени от Ший от двайсетия век и явно размишляваше над тяхното приложение.

Но защо играчките му бяха отказали да действат? Защо не му се удаде прочитът на най-елементарен английски печатан текст?

Беше ли действително на английски? Ший се опита да визуализира името си в писмен вид. Беше достатъчно лесно, пренасянето в новия свят не беше отнело грамотността му. Но я чакай! Какво всъщност визуализираше той? Ший се съсредоточи върху буквите, които виждаше във въображението си. А той виждаше следното:

С тези букви се изписваше за него името Харолд Брайън Ший. В същото време той осъзнаваше, че тези букви не са от латинската азбука. Опита се да визуализира някои други неща. Така например думата „мъж“ се изписваше като:

Нещо не беше наред. „Мъж“, доколкото смътно си спомняше той, не беше с четири букви.

След това Харолд постепенно осъзна какво се беше случило. Чалмърс беше се оказал прав. И дори нещо повече: неговият ум бе запълнен с фундаменталните предпоставки на новия свят, в който се намираше. Когато се беше прехвърлил от своя цивилизован институт в тази дива пустош, той беше сменил автоматично и езиците. В противен случай, тоест ако промяната се беше осъществила само частично, той щеше да е психически непълноценен — иначе казано: луд. Но подмяната беше пълна. Той спокойно говореше и разбираше старонорвежки, споделяше живота на староскандинавските богове и похапваше староскандинавска храна. Нямаше нищо странно в това, че всички го разбираха без затруднение!

Но естествена последица беше и загубата на неговите познания по английски. Когато се опиташе да си представи писмената форма на думата „мъж“, пред очите му не изникваше нищо по-различно от четирите рунически знака:

Той дори не можеше да си представи как би изглеждал светът, ако вместо с руни всичко се изписваше с други някакви знаци. Затова и не успя да прочете своя „Наръчник на бойскаута“.

Съвсем естествен беше и отказът на неговите играчки да се задействат. Той се намираше в свят, който не се управляваше от законите на физиката или химията на двайсетия век. Той притежаваше духовен модел, в който нямаше място за кибрити, фенерчета и неръждаема стомана. Тези неща бяха просто несъвместими с природата на нещата около него. Следователно те не съществуваха като нещо повече от предмети с необичайна форма, при това без всякаква стойност.

Добре де, помисли си в просъница той, поне няма защо да се тревожа за имиджа, който ще си кова занапред пред приятелчетата. Вече съм паднал толкова ниско, че надали вече нещо би могло да ме изкара по-голям идиот. О-о, по дяволите…

[1] Змеят Мидгард, или Йормунганд — в скандинавската митология световният змей, роден от великанката Ангробода и Локи; живее в световния океан, обвива обитаемата земя Мидгард; основен негов враг е Тор. — Б.пр. ↑

[2] Един от неизменните атрибути на Тор. — Б.пр. ↑

Пет

Ший се събуди преди разсъмване, разтреперан от студ. Температурата беше все още над нулата, но се беше появил вятър и сивата долина се губеше зад завесата на сипещия се дъжд. Той се прозя и седна, увит в одеялото си като индианец. Останалите все още спяха и Харолд се зазяпа навън, опитвайки се да подхване отново нишката на снощните си мисли.

Светът, в който беше попаднал може би завинаги, се управляваше от свои собствени закони. Кои бяха тези закони? Все пак, може би най-същественият елемент от екипировката му беше останал незасегнат при прехвърлянето: неговият модерен ум, привикнал да изучава и анализира общите закономерности, характерни за всеки отделен феномен. Той трябваше да е способен да изведе закономерностите, управляващи тукашното съществуване, и да ги прилага — нещо, с което селянинът Тялфи никога дори не би помислял да се заеме. Единствената закономерност, която беше установил дотук, се състоеше в необичайните способности на боговете. Но, все пак, трябваше да има някакви общи закони, които да предпоставят дори тези…

Хъркането на Тор премина в шумно дишане. Червенобрадия потърка очи, седна и се изхрачи.

— Ставайте, богове и хора! — ревна той. — А, Харалд Рапонски, ти си вече буден? След като вчера се провали с магията за огън, закуската ни ще е студена сьомга.

След това, като видя, че Ший се беше вцепенил, добави:

— Не го приемай като обида. Ние, асите, не сме груби към хората, а и да ти кажа, виждал съм много по-безутешни субекти от теб да стават хора. Сега е времето да станеш мъж, младежо. Само ме гледай и прави като мен.

Той се прозя и прозявката му премина в ръмжаща усмивка.

Скоро се размърдаха и останалите. Тялфи извади пушена сьомга. Колкото и вкусна да беше, третото поредно ядене от нея идваше вече прекалено.

Тъкмо се бяха заели с дъвкането, когато отвън протътнаха тежки крачки. От дъжда излезе нещо сиво, което накара косите на Ший да се изправят. Беше човекоподобно, но високо поне три метра, с масивни колоноподобни крака. Беше великан.

Великанът пристъпи и погледна в убежището на пътешествениците. Ший, чието сърце думкаше до пръсване, отскочи към овалната стена, докато ръката му инстинктивно търсеше ловджийския нож. Лицето, което надзърна вътре, беше огромно, с кървясали сиви очи и рунтава, стоманеносива брада, а изражението му далеч не беше окуражаващо.

— Ъх! — пропъшка великанът и оголи два реда къде стърчащи, къде изпочупени жълти зъби, а гласът му беше най-малко две октави под най-ниския човешки бас.

— ’Звинете мъ, гус’да, ама си търся ръкавицата. К’во ши кажете за една закусчица зайно, а?

Ший, Тялфи и Локи насочиха погледи към Тор. Червения бог стоеше с широко раздалечени крака и внимателно наблюдаваше великана. След минута-две той каза:

— Добре дошъл е гостът на закуска. Можем да предложим пушена сьомга. А ти какво имаш?

— Името ми е Скримир, приятел. Имам малко хляб и сушено драконово месо. Я кажи, ти н’си ли Тор Одинсон, Чукохвъргача?

— Не си далеч от истината.

— Леле, бате-е, и това ако не е работа!

Гигантът направи ужасяваща гримаса, която вероятно трябваше да мине за дружеска усмивка. Той се пресегна за торбата, която явно висеше на гърба му, и след като седна пред убежището им, я отвори. Сега Ший можеше да го види по-добре, което обаче далеч не означаваше добиване на по-добро впечатление. Дългата сива коса на чудовището беше прихваната на топка върху темето и през нея бяха прокарани костени игли. Беше облечен изцяло в кожи, а плащът му трябва да беше от прадядото на всички мечки, макар да не можеше да се каже, че му е особено голям.

Скримир извади от торбата си порязаница норвежки хляб с размерите на стандартен матрак, както и няколко едри парчета твърдо като подметка сиво месо. Шляпна всичко това пред пътешествениците.

— Готово, момчета, взимайте си! — избоботи той. — Я да опитам… ъ-ъ… тая сьомга, а?

Тялфи безмълвно му подаде парче от сьомгата, над което великанът шумно заработи. От устата му течаха лиги, които той от време на време забърсваше с опакото на огромната си лапа, като при това се изцапваше целият с мазнина от сьомгата.

Ший установи, че поради особената твърдост на материала му се налагаше, преди да отчупи парче от хляба, да го начука добре с дръжката на ножа. Драконовото месо беше малко по-крехко, но все пак изискваше доста яко дъвкане, а челюстите и без това го наболяваха от якото бъхтене през последните двайсет и четири часа. Драконовото месо беше добре подправено, с миризма на чесън, но това беше последна грижа.

Докато дъвчеше усилено, Харолд видя как една въшка с размерите на ориенталска хлебарка изпълзя от горния край на единия от черните кожени гамаши, след това се разходи известно време из джунглата от косми под коляното на великана и се върна отново в убежището си. Ший едва не повърна. Апетитът му беше напълно убит, но бързо се възвърна. След всичко, през което беше преминал напоследък, беше нужно нещо много по-разтърсващо от една въшка, за да бъде убит интересът му към храната за по-продължително време. Какво пък?

Лукаво ухилен, Локи попита:

— Ей, Космати, а дали не носиш някоя ряпа в торбето?

Скримир се намръщи.

— Ряпа ли? Н-не. За к’во ми е?

— Нашият вълшебник — Локи посочи към Ший с палец — ги хапва.

— К’во-о-о? Без майтап? — изрева великанът. — Все съм чувал за разни, дето ядат буболечки, и дори за такива, дето пият мляко от крава, но чак пък да се яде ряпа…

— Така се зареждам с някои по-особени магически способности… — поясни Ший с нездрава усмивка и установи, че му се е удала адски добре.

Скримир се оригна. Оригването му не беше нещо посредствено, а истински природен катаклизъм. Ший се опита да сдържи дъха си до проясняването на въздуха. Великанът се настани удобно и заразпитва:

— Ами за к’во сте тръгнали към Йотунхайм?

— Крилото Тор пътува, където си иска — отбеляза приповдигнато Локи, но погледът му бягаше.

— До-обре, до-обре, само недей да ми се сополивиш. Тъкмо си мислех, че имаше едни приятелчета на Хрунгнир и Гейрьод, които дебнеха за Тор. Ще са страхотно щастливи да се разплатят за убийството на тези великани.

Тор изръмжа:

— Не познавам друг, който би бил по-щастлив да срещне…

Но Локи го прекъсна:

— Благодарим ти за предупреждението, приятелю Скримир. Гостуването е хубаво нещо, когато си сред приятели. Ще се постараем да ти се отплатим с нещо повече в близките дни. Искаш ли още малко сьомга?

— Не, стига ми толкова.

— Дали ще е много нахално да те попитам накъде си се запътил, твое великанство? — продължи подкупващо Локи.

— О, отивам в Утгард. Утгардалоки вдига страхотен пир за всички великани.

— Велик и славен ще бъде този празник.

— Страхотно си прав, ще е направо велико. Всички планински великани, всички ледени великани и всички огнени великани ще са там едновременно… ето на това вече му се вика голяма работа!

— Толкова ще е хубаво, ако можем и ние да го видим… Ако пристигнем там като гости на някой страховит великан като тебе, никое от приятелчетата на Хрунгнир или Гейрьод не би ни създало неприятности, нали така?

Поласкан, Скримир оголи жълтите си зъби в широка усмивка.

— Ония боклуци ли? С пръст не мо’ат ви бутна. — Той замислено зачопли един зъб с палеца и показалеца си. — Да-а, мисля, че можете да дойдете. Големият началник Утгардалоки е добро момче и мой приятел. Значи няма да имате неприятности. А ако се разкарате от ръкавицата ми, можем да тръгнем още сега.

— Какво? — изреваха едновременно и четиримата.

— Ми да. В ръкавицата ми, ето в к’во сте спали.

Смисълът на тези думи беше дотолкова обезпокоителен, че и четиримата награбиха багажите си и се изнесоха с трескава бързина… включително и могъщият Тор.

Дъждът беше престанал. Над хълмовете се диплеха дрипави кълбета мъгла, перленобели на фона на тъмносивите облаци. След като се изстреляха навън, пътешествениците погледнаха назад към убежището си. Нямаше място за съмнение — то представляваше огромна ръкавица.

Скримир сграбчи горния край на отвора с лявата си ръка и напъха дясната в доскорошното им убежище. От своето място Ший не успя да види ясно дали ръкавицата се смали по дланта на великана, или просто се стопи пред погледа, заменена от друга, по-малка от нея. В същия миг Харолд осъзна, че е мокър до кости.

Преди да беше успял да схване смисъла на тези факти, Тор му изръмжа да помогне при товаренето на колесницата.

Когато вече седеше прегърбен върху раклата и се полюшваше в ритъма на носещата се колесница, Тялфи се доближи и му заговори тихо:

— Знаех си, че Локи ще успее да придума Косматия. Винаги съм казвал, че когато става въпрос за съобразителност, можем да разчитаме на Кум Лисан.

Ший кимна мълчаливо и кихна. Щеше да е късметлия, ако след пътуването с тези мокри дрехи не се проснеше с първокласна простуда. В сравнение с пейзажа от предишния ден всичко наоколо беше станало още по-диво и мрачно. Напред, преметнал през рамо полюшващата се в такт с огромните му крачки торба, уверено крачеше Скримир и тежката му миризма на възкисела пот обвиваше колесницата.

Мокри дрехи? Дъждът вече беше спрял, когато излязоха от чудовищната ръкавица. Имаше нещо много особено около тази работа с ръкавицата. Всички останали, включително и боговете, бяха приели безусловно огромните й размери като признак за това, че Скримир е дори по-едър и по-могъщ, отколкото изглежда. Той несъмнено беше великан, но едва ли чак толкова великански великан. Ший предположи, че макар природните закони на новия свят да не съответстваха на законите на света, от който идваше, все пак не съществуваше никаква явна причина законите на илюзията да са различни. Той се беше занимавал с психология достатъчно дълго, за да знае някои от стандартните методи, прилагани от сценичните магьосници. Но на останалите, незапознати както с тези методи, така и с техниката на модерната мисъл, дори не би им хрумнало да анализират наблюдаваното от гледна точка на чистата логика. Именно затова те не биха поставили под съмнение очевидността на наблюдението…

— Знаеш ли — прошепна внезапно на Тялфи той, — чудя се дали Локи е толкова умен, колкото си мисли, и дали Скримир е толкова глупав, на колкото се прави.

Прислужникът на боговете го изгледа изумено:

— Доста странни приказки. Защо?

— Добре де, нали твърдите, че великаните ще се бият срещу боговете, когато дойде краят на света?

— Така си е:

И силно ще засвири Хаймдал,

високо рогът му ще затръби,

а ясен клони ще е разлюлял.

И всички великани — ниски кат’ треви

ще хукнат срамно, с гръб превит!

— … или поне така казва Волуспьо думите на пророчицата.

— В такъв случай, не се ли държи Скримир много приятелски с тези, с които ще се бие?

Тялфи се разсмя шумно.

— Ти, изглежда, не знаеш много за Йоку-Тор, за да говориш такива неща. Този Скримир може да е голям, обаче Червенобрадия притежава пояса на силата и може да сгъне великана като старо одеяло: хоп-хоп!

Ший въздъхна тежко, но реши да опита още веднъж.

— Добре, виж сега, ти забеляза ли, че в момента, когато Скримир си сложи ръкавиците, дрехите ти изведнъж плувнаха във вода?

— Ами да, като се замисля сега…

— Идеята ми е, че изобщо не е имало никаква великанска ръкавица. Било е илюзия, магия, която да ни наплаши. Всъщност ние сме спали на открито, без въобще да подозираме… и сме подгизнали. Но който и да ни е омагьосал, е свършил страхотна работа, защото не усетихме нищо до развалянето на магията, когато огромната ръкавица изчезна.

— Може и да си прав. Но какво означава това?

— Означава, че Скримир не се е натъкнал случайно на нас. Всичко е било предварително нагласено.

Селянинът поклати озадачено глава.

— Струва ми се, че малко си измисляш, приятелю Харалд. — Той се огледа напрегнато. — Нямаше да е лошо Хаймдал да беше дошъл с нас. Той може да види на стотици левги в мрака и да чуе как расте вълната по гърба на овцата. Но хич не върви да ги събираме с Кум Лисан. Тор е единственият от асите, който все пак трае Кум Лисан.

Ший сви рамене.

— Приятелю Харалд — подвикна му Тялфи, — какво ще кажеш да потичаме малко, за да се стоплим?

Ший скоро установи, че идеята на Тялфи не се състоеше просто в това да подтичват зад колесницата.

— Ще прибягаме до ей оная скала и след това обратно до колесницата — обясни той. — Готов ли си? Тръгваме!

Преди Ший, с плющящите около тялото му мокри дрехи, да беше успял да влезе напълно в темпото си, Тялфи вече беше преполовил пътя до скалата, изпод краката му хвърчаха камъчета, а дрехите му се бяха обточили назад по тялото му като корабен флаг при буря. Харолд не беше покрил и половината дистанция, когато Тялфи го подмина ухилен по пътя си към колесницата. Винаги се беше мислил за добър бегач, но нямаше начин да се пребори с истинска антилопа в човешка кожа. Нямаше ли поне едно нещо, в което да отстои себе си пред тези същества.

Тялфи му помогна при качването в колесницата.

— По-добър си от мнозина други бегачи, приятелю Харалд — похвали го той с жизнерадостта на победителя, — но си мисля, че си останал малко изненадан от това, което си видял, защото, изглежда, не си чувал за моето прословуто бягане. Но — снижи глас той, — между нас казано, не позволявай на Кум Лисан да те въвлече в каквото и да било състезание. Първо ще се обзаложи с теб, а след това ще ти одере и кожата. Не забравяй, че е такъв.

— Всъщност каква игра върти Локи? — попита Ший. — Чух Хаймдал да казва, че чичото е способен да мине на страната на противника в решителната битка.

Тялфи сви рамене.

— Сина на съдбата винаги си измисля малко прибързано разни неща за Локи. Предполагам, че ще се включи на наша страна, но е доста странен. Винаги се занимава с нещо, понякога добро, понякога зло, но никога не е търпял някого над главата си. Знаеш ли, за него има една песен, Локасена:

Споделям с боговете

и с божиите синове

нещата, що възбуждат умовете.

От Сътворението та до тези часове

ни един да може не познавам

да ме накара нему да се подчинявам.

Това съвпадаше доста точно с мнението, което Ший си беше изградил за загадъчния Кум Лисан. Щеше му се да обсъди въпроса с Тялфи. Но той едва ли щеше да си изгради с голяма лекота представи за неща като забавено съзряване, суперего и садизъм, още повече, че Ший не намираше думи, с които да ги изрази. Ако искаше да практикува като психолог в този свят, щеше да му се наложи да измисля цялата научна терминология.

Отново се разкиха. Простиваше с всеки изминат миг. Носът му се беше запушил и очите му сълзяха. Температурата на въздуха продължаваше да спада, а се появи и леден бръснещ вятър, който с нищо не допринасяше за повишението на неговото настроение.

Обядваха, както и предния ден, без да спират. Когато локвите започнаха да замръзват, а колелата да хрущят върху пътя, Ший се захвана да духа върху ръкавиците си и да се тупа с ръце. Тялфи го гледаше със съчувствие.

— Ти май наистина мръзнеш, приятелю Харалд? — попита той. — То си е и студено. Но да ти кажа, преди няколко години имахме толкова студена зима, че когато напалихме огън на открито, пламъците се втвърдиха на лед. Бях си начупил доста и после цяла зима, притрябваше ли ми огън, хвърлях в дървата по една шушулка от замразения и — готово. Де да имах някоя подръка и тази сутрин. Чичо ми Ейнар пробута цял куп от тях като кехлибар.

Тялфи му разказа всичко с такова открито и честно лице, че Харолд не беше сигурен дали го поднасяха. В този свят това можеше да се случи.

Ужасният следобед преваляше. Скримир вече вървеше с вдигната глава и се оглеждаше наоколо. Великанът махна към едно по-тъмно петно върху склона на хълма.

— Ей, вижте, там има пещера! К’во ще кажете да направим бивака там?

Тор се огледа.

— Не е много тъмно. Можем да продължим още малко.

— Прав си, Могъщи — намеси се Локи. — Но се боя, че нашият магьосник скоро ще се превърне в ледена шушулка и ще ни се наложи да го опаковаме в клонки, защото ще е прекалено чуплив, ха-ха!

— Мен не ме мисли — намеси се Ший. — Ще издържа.

Може би наистина можеше да издържи, а и ако тръгнеха, при всички положения нямаше да му се налага да тътри раклата до половината на баира.

Не му обърнаха внимание, но в крайна сметка той беше отменен в пренасянето на раклата. Когато колесницата беше паркирана надлежно край една снежна преспа, Скримир грабна обемистия, тежък сандък под мишница и тръгна нагоре по скалистия склон към входа на пещерата.

— Можеш ли да ни намериш огън? — обърна се Тор към Скримир.

— Готово, приятелче! — Скримир се спусна до няколко скупчени дребни дървета, изтръгна две от тях направо с корените, пречупи ги в коляното си и ги стъкна за огън.

Ший пъхна главата си в пещерата. Отначало не си даваше сметка за нищо друго освен за всепоглъщащия скален мрак. След това подуши. От няколко часа не усещаше никаква миризма, дори тази на Скримир, но тук нещо успя да пробие защитната линия на хремата му. Много познатата миризма на… хлор! Какво…

— Ей, ти — ревна зад гърба му Скримир и Ший подскочи най-малко трийсет сантиметра, — я се разкарай от пътя ми!

Ший се разкара. Скримир наведе глава до отвора и изсвири с уста. Поне външно можеше да се оприличи на човешко подсвирване, но от устата на великана звучеше по-скоро като противовъздушна тревога.

Дребно, не по-високо от метър човече с брада, която го правеше да изглежда като миниатюрен Дядо Коледа, се очерта в отвърстието на пещерата. Носеше островърха качулка, а краят на брадата му беше затъкнат в колана.

— Ей, ти — ревна този път по джуджето Скримир, като посочи към купчината дърва пред входа на пещерата, — там да се напали огън. И по-живо!

— Да, господине — отвърна джуджето и защъпука към огнището, като междувременно измъкна от дрехата си нещо като полицейска палка. Ший гледаше с жив интерес, но точно в този миг Локи пъхна ледена висулка във врата му и докато успее да я извади, огънят вече се разгаряше сред съскане на влажни дърва.

Джуджето заговори с цвъртящо гласче:

— Нали не мислите да правите тук бивак за през нощта?

— Да! — отвърна му Скримир. — А сега се омитай.

— О-о, не трябва да…

— Млъквай! — ревна великанът. — Ще си правим бивака, където си искаме.

— Да, господине. Благодаря, господине. Нещо друго, господине?

— Да! Омитай се, докато не съм те настъпил!

Джуджето изчезна в пещерата. Пътешествениците извадиха нещата си и се разположиха около огъня, на който беше нужно доста време, за да се разгори добре. Залезът проби облаците за около минута и ги обагри в огненочервено. Във въображението на Ший облаците приеха формите на апокалиптични чудовища. Някъде в далечината зави вълк.

Тялфи се размърда смръщено:

— Какъв е този шум?

— Какъв шум? — попита Тор, който седеше с гръб към входа на пещерата, след което изведнъж скокна на крака и се извърна към дупката. — Ей, Умни, нашата пещера като че ли вече не е необитаема.

Той бавно заотстъпва. От дълбините на пещерата се разнесе съскане, подобно на избила пара под високо налягане, последвано от остър метален крясък.

— Дракон! — изкрещя Тялфи.

Излетелият от пещерата облак жълт газ ги накара да се закашлят. Драскане на люспи, трополене на откъртени камъни и светлината на огъня се отрази в чифт жълти очи с размерите на поднос за храна.

Асът, великанът и Тялфи се разкрещяха несвързано и всеки от тях грабна по нещо, което би могло да послужи за оръжие.

— Насам, аз ще видя сметката на гущера! — крещеше и Ший, напълно забравил стройните си разсъждения. Той извади револвера. Когато огромната змиевидна глава се показа в обсега на светлината, Харолд се прицели в окото и натисна спусъка.

Петлето изщрака без изстрел. Той опитваше отново и отново: щрак, щрак, щрак… Челюстите се разтвориха сред воня на хлор.

Харолд Ший залитна назад. Въздухът над главата му просвистя. Дебелият край на един от прясно откършените от Скримир дънери се стовари върху черепа на звяра.

Очите се завъртяха, а главата се полуизвърна към великана. Тор се втурна с неописуем рев и стовари върху главата дясно кроше, което би порутило и самия Джо Луис. Разнесе се звук на трошащи се кости, а юмрукът на Тор направо потъна в муцуната на влечугото. С писък на изкормен кон главата се скри обратно в пещерата.

Тялфи помогна на Ший да се изправи.

— Сега вече може би разбираш защо Скримир за нищо на света не би искал да се спречква с господаря на козлите — отбеляза слугата на боговете, а после цъкна с език: — Тоя дракон тук ще има страхотен зъбобол следващата пролет… ако въобще дойде някаква пролет преди Времето.

Джуджето отново се показа на входа:

— Ей, Скримир!

— А?

— Опитах се да предупредя, че огънят ще събуди дракона от зимния му сън, ама ти не пожела да ме чуеш. Сега май ти дойде умът в главата, а? Йех-йех-йех! — закиска се джобният Дядо Коледа и притиснал носа си с длани, пъргаво скокна в очертанията на пещерния вход. Изчезна в мига, преди Скримир да го беше замерил с камъка, който вдигна от земята.

Великанът приближи до пещерата, бръкна в нея и заопипва.

— Иди я хвани сега гадната буболечка! Надупчили са с проходи всички хълмове наоколо — отбеляза мрачно той.

Вечерята беше изядена в мълчание, изживявано най-тежко от Ший поради факта, че го усещаше като насочено срещу самия него. „Да беше мислил навреме!“ — отсече мрачно той сам на себе си.

Всъщност трябваше да размисли по-добре, преди да се беше захванал въобще с тази експедиция. Приключение! Романтика! Глупости! Същата работа и с откриването на момичето мечта, чийто въображаем портрет веднъж в пристъп на безумие беше описал на Уолтър Беярд — момите в тази дупка бяха като мечки. Ако можеше да използва формулите, за да се завърне обратно, нямаше да се колебае нито миг повече.

Но не можеше. Точно там беше проблемът. За него формулите вече не съществуваха. Не съществуваше нищо освен брулените и тънещи в сняг хълмове, гадният великан, асите и техният слуга, които го гледаха с отвращение. И не можеше да направи нищо…

„Ей, Ший — смъмри се той, — я да се стягаш! Изпадаш в състояние на меланхолия, което по мнението на високо ерудирания Чалмърс не притежава нито философска, нито практическа стойност.“ Беше много неприятно, че старият Чалмърс не е тук, за да го подкрепи със зрелия си интелект и цивилизованата си компания. Най-умното в момента беше не да оплаква миналото, а да живее с настоящето. Липсваха му физическите дадености, които да му позволят да следва присъщия на Тор непосредствен подход при решаването на проблемите. Но поне можеше да се доближи до интелигентния и сардоничен хумор на Локи.

А като става дума за разума, нима той вече не беше решил да го приложи, за да разкрие законите на този свят? Закони, които местните не бяха в състояние да изведат поради специфичната си духовна нагласа.

Той внезапно се обърна и попита:

— Не каза ли джуджето, че огънят буди дракона от зимния му сън?

Скримир се прозя и отговори:

— Да. Що питаш, досаднико?

— Ами огънят е все още на същото място. Какво ще стане, ако драконът ни нападне отново през нощта?

— Ще те излапа и добре ще направи! — прогъгна великанът и се изсмя.

— Дребосъкът е прав — намеси се Локи. — Няма да е зле да преместим бивака.

Презрителната нотка в гласа му направо подлуди Ший, но той продължи с равен глас:

— Не е нужно, нали, господарю? Вече става по-студено и всичко започва да се вледенява. Струва ми се, че ако посъберем малко сняг и го натъпчем в изхода на пещерата, драконът едва ли ще мине през него.

Локи се удари по коляното.

— Умно и добре казано, Рапоне! Сега ти и Тялфи ще се хванете да го направите. Както виждам, не си съвсем безполезен, тъй като откак се присъедини към нас, интелектуалното равнище на групата ни осезаемо отскочи. На кого инак би му дошло на ум да спира дракон със сняг?

Тор изсумтя.

Шест

Когато се събуди, Ший все още подсмърчаше, но поне главата му не тежеше толкова. Почуди се дали хлорът, с който се беше надишал предишната вечер, не бе излекувал настинката му. Или пък подобрението му беше общо и се дължеше на неговото решение да приеме новото обкръжение и да направи всичко, на което е способен.

След закуска потеглиха отново в същия ред. Скримир крачеше отпред. Небето беше с цвят на старо олово. Пронизващият вятър огъваше клоните на нискостеблите дървета и от време на време вдигаше малки снежни вихрушки. Козлите, които почти през цялото време изкачваха баири, се подхлъзваха по замръзналата кал. Хълмовете вече ги заобграждаха отвсякъде, високи и значително по-обрасли с дървета от долината — главно с бор и смърч.

Трябва да беше към обед — Ший можеше само да гадае за времето, когато Скримир се обърна и махна с ръка по посока на най-високия, действително планински склон, който им се беше изпречвал досега. Вятърът отнесе думите на великана, но Тор, изглежда, го разбра. Козлите забързаха към склона, чийто връх се криеше в облаците.

След най-малко час клатушкане Ший започна да различава очертанията на нещо, което се издигаше над оголеното било и от време на време потъваше в гъстите кълба на мъглата. Когато приближиха достатъчно, стана ясно, че предметът е къща, не много по-различна от тази на фермера Свер, но беше доста по-груба, построена от необработени трупи, както и много по-голяма — огромна като крайна спирка на метро.

Тялфи прошушна в ухото му:

— Това ще да е замъкът Утгард. Тук ще ни е нужна цялата ни смелост, приятелю Харалд. — Зъбите на младия селянин затракаха, но не от студ.

Скримир стигна до вратата и заблъска с юмрук по нея. След това изчака цяла една дълга минута, докато вятърът плющеше по кожените му дрехи. В тъмните очертания на вратата се отвори правоъгълна шпионка, след което зейна и самата врата. Пътниците от колесницата слязоха и последваха водача си с напрегнати мускули.

Вратата се затръшна плътно зад гърба им. Намираха се в някакво неосветено преддверие, подобно на това в къщата на Свер, но много по-обширно и изпълнено с тежката миризма на некъпани великани. Нечия огромна ръка дръпна кожената завеса и пътешествениците видяха през открилия се триъгълник високи жълти пламъци и тълпа шумно разговарящи великани.

Тялфи прошепна:

— Дръж си очите отворени, Харалд. Както казва Тьодолф Хвински:

Всичките врати, категорично

преди излизането сам,

мъжът да е разгледал трябва лично.

Опасно и несигурно е там,

където неприятел би могъл,

край тебе да седи — коварен или зъл.

Отвътре къщата беше хаотична пародия на Сверовата. Макар със същата форма и пейки, масите бяха разкривени, мръсни и с допълнително наковани грозни кръпки. Огънят в центъра затискаше присъстващите с гъст облак дим. Мръсният талаш по пода стигаше до прасците.

Пейките и пътеките между тях бяха заети от великани, които пиеха, дъвчеха и ревяха с цяло гърло. Пред пътешествениците шестима от тях със стоманеносиви кокове и рунтави бради, приличащи досущ на Скримир, се караха помежду си. Единият от тях отметна гневно ръка назад. Лакътят му удари халбата с медовина, понесена от някакъв изтормозен наглед човек, очевидно роб. Медовината се плисна върху друг великан, който на мига вдигна някаква купа с месо от масата и я стовари върху главата на човека.

Мъжът се строполи на земята с жален писък. Скримир спокойно изрита тялото му встрани от пътя на своите гости. Шестимата великани избухнаха в гъгнещ смях и насядаха по местата си, като се тупаха по гърбовете, вече забравили повода за скарването си.

— Здрасти, Скридбалднир! — Скримир беше хванал за ръката някакъв великан от съседната пейка. — Как вървят нещата при теб, а? Я виж тука, искам да ти покажа едни мои гости. Тоя приятел тук е асът Тор!

Скридбалднир се обърна. Ший забеляза, че той е по-слаб от Скримир, с пепеляворуси коси, с розовите очи на албинос и дълъг, червен, възпален нос.

— Този е леден великан — прошепна Тялфи, — а онази шайка там, са огнени великани.

Той посочи с трепереща ръка към другия край на масата, където група индивиди, подобни на прекалено високи и яки горили, ревяха едни срещу други. Те бяха по-ниски от останалите великани — най-много два метра и половина на височина. Притежаваха силно издадена долна челюст и груба черна козина навсякъде по откритите части на тялото. Чешеха се непрестанно.

По средата на салона, в огромен трон с резбовани по ръкохватките и краката сплетени змии, се беше разположил най-едрият от планинските великани. Външният му вид беше по-изискан от този на останалите, защото костните игли, прекарани през кока му, завършваха с буци необработено злато. Единият от долните му кучешки зъби стърчеше на няколко сантиметра над горната му устна. Той изгледа Скримир и каза:

— Абе, приятел, гледам, че си помъкнал деца. Не са хубави тия работи. На такива пирове най-многото да се научат на лоши думички.

— Това не са деца — обясни Скримир. — Това са двама човеци и двама аси. Казах им, че могат да дойдат с мен. Нали става, шефе?

Преди да отговори, Утгардалоки се изсекна шумно и избърса пръстите си в мазната си кожена жилетка:

— И аз така си помислих. Това червенобрадото не е ли асът Тор?

— Не грешиш — отговори Тор.

— А така, направо да не повярваш. Винаги съм си мислил, че Тор ще е някой едър здравеняк.

Тор изпъчи гърди и намръщено отвърна:

— Не е безопасно да се присмиваш на аси, великане.

— Ха-ха, ама не е ли истинско сладурче, а? — Утгардалоки замълча, колкото да хване малкото гадинче, изпълзяло от лявата му вежда, и да го хрусне между зъбите си.

— Чиста работа! — прошепна Локи в ухото на Ший. — Те ядат от него, той яде от тях.

Утгардалоки продължи заплашително:

— И к’ва работа имате вие тука? Това тука е сериозно мероприятие, разбираш ли? И не ща никакви изпълнения.

— Искам да си получа моя чук мьолнир.

— А-а? И що мислиш, че е тука?

— Не питай дървото къде е пораснало, нито боговете за знанието им. Ще ми го върнеш или ще се наложи да те пребия, за да ми го дадеш.

— Не говори така, Йоку-Тор. Разбира се, че бих ти върнал пикливото чукалце, ако знаех къде е.

— Чукалце ли? Мога ли аз…

— Спокойно, Сине на Одинсон! — дочу Ший просъскването на Локи. — Както е речено: на силните със сила, на лъжливите с лъжа.

След това Локи се обърна към Утгардалоки и заговори с присмех:

— Главатарю на великаните, ние ти благодарим за учтивостта и няма да те тревожим повече. Ако вярваме на думата ти, господарю, мьолнир не е тук, така ли?

— Не е, доколкото зная — отвърна Утгардалоки и се изхрачи на пода, след което почти смутено заразмазва храчката с босия си крак.

— А може ли да бъде внесен тук без знанието ти?

Утгардалоки сви рамене:

— Откъде, мътните го взели, бих могъл да зная? И що за поведение: да се нахвърляте върху домакина?!

— Тогава явно няма да възразиш, ако решим да претърсим къщата.

— Страхотно си прав, че ще възразя! Това си е моето свърталище и няма да позволя разни непознати да душат наляво и надясно.

Локи се усмихна подкупващо.

— Най-велики в Йотун, възражението ти е напълно естествено за онзи, който си знае цената. Но боговете никога не говорят напразно. Ние вярваме, че мьолнир е тук, и идваме да го поискаме с мир наместо на всеоръжие, начело с Один с неговото непобедимо копие, Хаймдал с великия му меч и Ул с неговия смъртоносен лък. Сега ще ни позволиш да претърсим всичко или ще си тръгнем и ще се върнем с всички тях, за да ти спретнем такова празненство, което дълго ще те стряска на сън. А ако не успеем да го открием, тръгваме си в мир. Имаш думата ми.

— И моята! — провикна се Тор със смръщени в една черта вежди.

Зад него Ший забеляза напрегнатото лице на Тялфи с цвят на обезмаслено мляко и установи с лека изненада, че не се чувстваше уплашен. Може би защото не вникваше напълно в ситуацията, реши той.

Утгардалоки се зачеса замислено, а устните му мърдаха на празни обороти.

— Знаете ли к’во? — заговори най-накрая той. — Вие, боговете, сте известни спортсмени, нали така?

— Не може да се отрече — потвърди предпазливо Локи, — че обичаме спорта.

— Тогава ще ви направя едно спортно предложение. Мислите си, че сте големи атлети. Ние обаче също си имаме яки момчета. Ще спретнем няколко игрички и ако успеете да ни победите дори само в една от тях, разбираш ли, ще ви позволя да претърсите всичко. Ако изгубите, измитате се на мига оттук.

— Какви игри?

— Как к’ви бе, синко — К’вот ви душа иска.

Лицето на Тор се смръщи замислено.

— Аз минавам за известен борец… — отбеляза той.

— Готово! — отвърна Утгардалоки. — Веднага ще намерим някой, който да те тръшне на земята. А нещо друго можете ли?

Думата взе Локи.

— Аз бих могъл да се състезавам с шампиона ви по надяждане, а човекът Тялфи ще се надбягва с вас. Асът Тор би могъл да участва във всеки вид силова схватка, който решите да организирате.

— Надувате се, а? Аз си мисля, че тия игрички са детска работа. Но за приятелите от шайката сигурно ще е забавно да погледат как ядете пердах. Хей! Я докарайте Ели тука: един боклук иска да се бори.

След доста крясъци и разбъркване до огъня в центъра на помещението се отвори свободно място. Тор стоеше с ръце на кръста и очакваше шампиона на великаните. Към него се приближи не великан, а висока старица. Трябва да беше поне на стотина години — стара, изгърбена торба кокали с тънка, полупрозрачна кожа, набръчкана като стара гюдерия.

— Какви са тия шегички, Утгардалоки? — ревна Тор. — Никъде не се е чувало и виждало асът Тор да се бори с жени.

— Въобще не се тревожи, момче. Тя обича тия работи, нал’ тъй, Ели?

Вещицата оголи два реда венци.

— Да! — потвърди с треперлив старчески глас тя. — И съм тръшнала на земята мнозина здравеняци, хе-хе!

— Но… — тръгна да се разправя Тор.

— Ти да не се уплаши за репутацията си, а?

— Ха! Тор изплашен! Едва ли точно баба ти ще ме разколебае!… — изду гърди Тор.

— Сега ще ви обясня правилата! — каза Утгардалоки и като постави ръце върху раменете на състезателите, започна да им говори нещо.

Ший усети ощипване по ръката и когато се обърна, погледът му срещна умните очи на Локи:

— Силна и зла е магията на това място — прошепна Кум Лисан — и се съмнявам, че сме измамени, тъй като не съм чувал за подобна борба. Но е възможно използваните магии да действат единствено върху боговете, но не и върху човешките очи. Тук си нося една магия против магия и докато траят състезанията, тя ще остане у теб. — Той подаде на Ший парче много фин пергамент, запълнен с изключително тънко изписани рунически знаци. — Повтаряй я отпред назад и отзад напред, след това отново отпред назад, докато наблюдаваш всеки предмет, който ти се струва омагьосан. Може пък да видиш някъде по стените чука, който търсим.

— Дали великаните няма да са го скрили някъде другаде, господарю?

— Не и при тяхната самонадеяност и суета. Той…

— Добре! — прокънтя гласът на Утгардалоки. — Започвайте!

Тор се спусна с лъвски рев и награби Ели, сякаш се готвеше след миг да плисне мозъка й по пода. Но Ели трябва да беше закована за мястото си. Рахитичният й скелет дори не помръдна. Тор замлъкна, докато се опитваше да прегъне ръцете и тялото на вещицата. Лицето му почервеня от усилие и великаните наоколо зашептяха оценяващо.

Ший се вгледа в листчето, което Локи му беше напъхал в ръцете. Думите бяха четливи, макар да му изглеждаха съставени от безсмислени съчетания на срички — „Нии-Ниди-Нордри-Судри, Аустри-Вестри-Алтьоф-Двалин“. Той послушно ги повтори според нарежданията, докато наблюдаваше гигантската бухалка, окачена на стената. Тя си остана гигантска бухалка. Ший се обърна отново към борещите се, където Тор пъшкаше здраво и от челото му се лееше пот.

— Вещица! — ревна той и се опита да извие ръката й. Ели го хвана за врата със свободната си ръка. Последва кратко сборване, Тор се подхлъзна встрани и падна на коляно.

— Стига! — извика Утгардалоки, като пристъпи между тях. — Това се брои за падане: победител е Ели. Предполагам, че за теб е по-добре, че не се сбори с някое от едрите ни момчета, Тор.

Останалите великани заръмжаха одобрително и удавиха с гласовете си рева на Тор.

Утгардалоки продължи с разпорежданията:

— Добре, ти там, отдръпни се! Ей, ти бе, не чу ли да се дръпнеш или искаш да насъскам кървавото птиче да ти пръсне мозъка. Сега ще проведем състезанието по ядене. Доведете тук Логи. Приготвили сме му нещичко за хапване.

През блъсканицата се промъкна един огнен великан. Черната му козина беше с червеникав оттенък, а движенията му — бързи и животински.

— Да не е дошло време за обед? — попита дрезгаво той. — Щот’ на закуска хапнах само три лоса, колкото да си залъжа глада.

Утгардалоки му обясни за какво става дума и го представи на съперника му.

— Приятно ми е! — каза Логи. — Винаги ми е драго да се запозная с момче, което знае да цени доброто хранене. Трябва да ми дойдеш на гости в Муспелхайм. Там имаме един готвач, който знае как се пече цял кит. Прави го на жар от дървени въглища с меча мас…

— Стига, Логи! — прекъсна го Утгардалоки. — Ако бъде оставен да говори за ядене, няма да спре до настъпването на Времето.

Ший беше изблъскан назад от тълпящите се великани. Обратното движение, когато великаните се отдръпнаха да направят път на малката процесия от забързани роби, го изтласка още по-назад от мястото на действието. Робите носеха два огромни дървени подноса, върху които лежеше по един цял изпечен бут от лос. Ший се беше изправил на пръсти и се опитваше да не изпусне нищо. Между две масивни рамене успя да види как Утгардалоки зае мястото си по средата на дълга маса, в чиито два края се бяха разположили състезателите.

Зрителното поле на Ший беше препречено от нечие рамо и той вдигна очи, за да огледа собственика му. Това беше един относително нисък великан, който се пъчеше до пръсване, за да компенсира по някакъв начин отсъствието на ръст. Рунтава, силно прошарена черна четина покриваше главата му. Но онова, което порази най-силно Ший, когато великанът се извърна към състезателите на масата, беше, че очите, които наблюдаваха изпод прошарения сплъстен перчем, бяха яркосини.

Това не се връзваше. Огнените великани, както вече беше забелязал, имаха черни очи, планинските — сиви или черни, ледените — розови. Във вените на този великан, разбира се, би могла да тече жилка и от нечия друга кръв… ако не бяха познатата чупка на дългия орлов нос и донякъде странният изглед на сплъстената четина. Хаймдал!

Ший прошепна едва доловимо зад дланта си:

— Колко майки имаш, великане със сплъстена коса?

Дочу тихо изцъкване с език и отговорът не закъсня:

— Три пъти по три, човече от непознатия свят! Но няма нужда да крещиш; мога да чуя и най-тихия шепот и дори недооформените ти мисли.

— Смятам, че ни изиграха! — продължи Ший, този път без дори да прошепне. Просто си го помисли, докато го оформяше с устни.

Отговорът дойде веднага:

— Точно това се и очакваше. И защо, мислиш, съм тук? Досега обаче не съм успял да разгадая природата на приложените магии.

— Имам тук една магия… — започна Ший, но си спомни за враждебността на Хаймдал към Локи и към деянията му тъкмо навреме, за да не спомене, че е от Кум Лисан, — която може да свърши работа.

— Тогава я използвай, докато наблюдаваш състезанието — отвърна му Хаймдал.

— Добре, готови ли сте и двамата? — прокънтя гласът на Утгардалоки. — Започвайте!

Великаните закрещяха шумно. Ший, съсредоточил поглед върху Локи, повтаряше: „Нии-Ниди-Нордри-Судри…“ Лукавият бог подскочи напред в свръхголемия си стол, докато захапваше бута. Месото изчезваше на парчета с големината на човешки юмрук и със скорост около две парчета в секунда. Ший никога не беше виждал нещо подобно и се чудеше къде ли вместваше Локи всичко това. В този момент чу гласа на Тялфи, прекалено тънък сред басо-профундото на великаните: „Обуздай се, сине на Лаувей!!!“

След миг костта с размер на бейзболна бухалка беше оглозгана. Локи я пусна да изтрака в подноса и се облегна с въздишка. Вик на разочарование се откъсна от гърлата на великаните. Ший видя Локи да се навежда отново напред, опулил невярващо очи. Утгардалоки тръгна към срещуположния край на масата. След това пусна тежкия си бас:

— Победител е Логи!

Ший извърна глава да погледне към другия състезател, но си удари главата в лакътя на някакъв великан толкова силно, че пред погледа му избухна рояк звезди. Очите му се напълниха със сълзи. В продължение на цяла секунда той не можеше да види Логи, а само някакъв огромен подскачащ пламък в противоположния край на масата. Примигване — сълзите изчезват, а с тях и картината.

Логи седи доволно в своя край на масата, докато Локи крещи:

— Но той не е свършил преди мен!

— Да, синко, но пък си изяде и кокала, и подноса. Вече казах — печели Логи! — прокънтя гласът на Утгардалоки.

— Хаймдал! — извика Ший толкова високо, че богът се обърна към него. За щастие ревът наоколо удави гласа му. — Това е фокус, илюзия. Логи е огън.

— Браво, а сега наслука на очите ти, невълшебен вълшебнико. Предупреди аса Тор и използвай магията си върху всичко, което се изпречи пред погледа ти, защото е повече от важно да си намерим чука. Няма и съмнение, че тези фокуси и мошеничества означават, че Времето ще настъпи много по-скоро дори отколкото мислим, а великаните предпочитат да не виждат това оръжие в ръцете на Червенобрадия. Тръгвай!

Утгардалоки, покачен върху масата, на която се беше провело състезанието по надяждане, ръководеше разчистването на цял участък от салона.

— Следващото състезание ще е надбягването! — отсече Утгардалоки и посочи към Тялфи. — Ти, въшко, ще се състезаваш срещу моя син Хуги. Къде е този малоумник? Хуги!

— Тук съм, тате! — Някакъв длъгнест великан в юношеска възраст се промъкваше напред през тълпата. В очи се набиваха ниското му чело, почти липсващата брадичка и изключителното обилие на пъпки с размерите на чипове за покер.

— Искаш да бягам срещу този ли? Хи-хи-хи! — Докато Хуги се хилеше, по брадата му се стичаха лиги.

Ший се гмуркаше и извиваше, докато се промъкваше към Тор, който намръщено гледаше подготовката за надбягването. Тялфи и олигавеният Хуги застанаха в единия край на салона.

— Тръгвай! — ревна Утгардалоки и двамата затичаха към противоположния край на салона, отстоящ на поне триста метра. Тялфи се понесе като вятър, но Хуги се стрелна като куршум. Когато Тялфи докосна далечния край, съперникът му вече беше преполовил обратното разстояние.

— Хуги печели първия тур! — изрева като торнадо Утгардалоки. — Системата е две от три.

Докато състезателите си поемаха дъх, тълпата се поразреди. Най-после Ший се озова до Тор и Локи.

— Ей, Рапоне Харалд — изгледа го Червенобрадия, — къде се губиш?

— Най-вероятно се е крил като мишка под масата! — подхвърли Локи, но Ший беше прекалено зареден с новини, за да се обижда.

— Тия се опитват да ви… да ни играят номера — заговори той. — Всички тези състезания са илюзия.

Той видя Тор да присвива презрително устни.

— Твоят вълшебник направо бие всички останали по проницателност! — изръмжа гневно към Локи той.

— Не, ама аз искам да кажа, наистина. — В този момент Хуги мина покрай тях, зае мястото си за втория тур и буйният огън в центъра на салона го освети странично, при което Ший довърши:

— Ето вижте техния състезател! Той не хвърля сянка!

Тор се втренчи, а когато по лицето му се изписа разбиране, започна неудържимо да почервенява. Но точно тогава Утгардалоки изкрещя отново: „Тръгвай!“, и второто надбягване започна. Не беше нищо повече от повторение на първото. Утгардалоки обяви Хуги за победител сред неудържимите ревове на тълпата.

— Сега трябва да се заемам с проклетата им котка! — прогърмя Тор. — Ако и това е от номерата им, ще…

— Не крещи толкова силно! — просъска му Локи. — Тихата вода е най-дълбока. Сега, Тор, ти ще опиташ това вдигане на котката, сякаш не подозираш нищо. А през това време Харалд, който е само наполовина подвластен на магиите им, тъй като е смъртен и безстрашен, ще търси мьолнир. Хайде, младежо, ти си ни надеждата и упованието. Използвай магията, която ти дадох.

Хор от възбудени възгласи им съобщи за пристигането на котката на Утгардалоки. Тя беше едро животно, сиво на цвят и с размерите на пума. Но не изглеждаше толкова голяма, че якият Тор да не успее да я повдигне. Котката го гледаше с подозрение и тихо фучеше.

Утгардалоки викна по нея:

— Я да млъкваш! Не са ли те учили на обноски?

Животното се подчини и позволи на Тор да го почеше зад ушите, макар и да не мъркаше от удоволствие.

Всъщност как беше успял да прогледне през илюзията по време на състезанието по надяждане, запита се Ший. Сълзите в очите. Дали трябваше отново да си удря главата, за да изскочат отново? Той стисна очи и после ги отвори наново, загледан в Тор, който прокара ръце под корема на голямата котка и се опита да я вдигне. Нямаше сълзи. Тялото на котката поддаде и се изви нагоре, но краката й останаха твърдо прилепени към земята.

Как да предизвика сълзи? Върху масата до него беше оставена халба медовина. Ший потопи пръст в течността и капна по една капка в очите си. Алкохолът гореше и щипеше, а ушите му се изпълваха с ръмженето на Тор и рева на великаните. Разтърси глава и отново отвори очи. Те все още бяха забулени от сълзи, когато отново занарежда: „Судри-Нордри-Ниди-Нии…“ Не вдигаше котка Тор, а змия с диаметъра на голяма винарска бъчва. Не се виждаха ни глава, ни опашка; видимата част от тялото й, което влизаше през едната врата на салона и излизаше през другата, беше с еднаква дебелина.

— Локи! — обади се Ший. — Това, което Тор се опитва да вдигне, не е котка, а гигантска змия!

— С лъскав черен оттенък на люспите?

— Да. И не се вижда ни глава, ни опашка!

— Наистина имаш око, репоядецо! Няма начин това да не е увитият около земята змей Мидгард! Бас ловя, че това не е единственото зло тук. Побързай да откриеш чука, защото той е единствената ни надежда.

Ший извърна поглед от състезанието, докато правеше отчаян опит да се съсредоточи. Вгледа се в най-близкия предмет. Беше бизонски череп върху някакъв стълб. Накапа си отново медовина и повтори заклинанието отпред назад, отзад напред и пак отпред назад. Никакъв резултат. Черепът си беше череп. Тор все още ръмжеше и сумтеше. Ший опита още веднъж с огромния нож, провесен на колана на един от великаните. Никакъв резултат.

Загледа се в един колчан върху отсрещната стена и опита отново. Сладката медовина слепваше клепачите му и засилваше сигурността му, че тази работа нямаше да му се размине без главоболие. Докато произнасяше заклинанието, очертанията на колчана се размиха и след миг Ший установи, че наблюдава боен чук с къса дръжка, закачен на ремък от сурова кожа.

Тор направи последен опит да вдигне котката и се върна задъхан при тях. Утгардалоки го изгледа отвисоко и му се усмихна със снизхождението, което се проявява към палавите малчугани. Всички великани наоколо се събраха на малки групички и започнаха да си поръчват пълни халби.

— Ще искаш ли още нещо, синко? — присмя му се главатарят на великаните. — Май не се оказа толкова добър, колкото си мислеше, а?

Ший задърпа ръкава на Тор в мига, в който богът почервеня и се приготви да отговори.

— Можеш ли да извикаш чука си? — прошепна той.

Ушите на великана уловиха думите му.

— Изчезвай, робе! — обади се войнствено той. — Тук имаме да уредим един въпрос и няма к’во да ми се размотават разни простосмъртни. Добре, Тор, искаш ли да участваш в още някакво състезание?

— Аз… — започна Тор отново.

Ший увисна на ръката му.

— Можеш ли? — попита той.

— Мога, стига да ми е пред очите.

— Аз казах ли ти да се разкараш бе, боклук! — изрева Утгардалоки и благодушното изражение изчезна от лицето му. Той вдигна ръка като средно голям дънер.

— Тогава посочи онзи колчан и го извикай! — изкрещя Ший и се шмугна зад гърба на Тор, тъй като ръката на великана се беше устремила към него. Юмрукът не го улучи. Харолд се провря сред тълпата от великани, удряйки болезнено главата си в ефеса на някакъв великански меч. Утгардалоки ревеше след него. Шмугна се под една маса и прелетя покрай група отвратително смърдящи огнени великани. Дочу отдалеч подрънкването на метал, докато Тор си слагаше стоманените ръкавици, които винаги носеше на своя колан. Гласът на Червенобрадия се извиси над всички гласове и дори ревът на Утгардалоки заглъхна в шепот:

— Могъщи мьолнир, унищожителю на злодеи, ела при господаря си Тор Одинсон!

За няколко дълги секунди салонът застина в напрегнато очакване. Ший виждаше някакъв великан с широко увиснала долна челюст и с подскачаща нагоре-надолу адамова ябълка. Чукът, който до този момент беше изглеждал като колчан, полетя със страховито жужене право в ръцете на Тор.

Над тълпата великани се надигна оглушителен вой. Тя се олюля назад, след това напред, притискайки Ший толкова плътно, че той едва успяваше да си поеме дъх. И отново гласът на Тор се извиси над всички:

— Аз съм Тор! Аз съм Гръмовержеца! Хо-хо-хохохойохохо! — Чукът, загубил очертания, свистеше и проблясваше около главата му. Хоризонтални светкавици се разлетяха из стаята, последвани от оглушителния тътен на гръмотевиците. Великаните се разпищяха и се втурнаха към вратите.

Последното нещо, което Ший успя да види, беше как чукът полетя към Утгардалоки и пръсна мозъка му на ситни розови капчици, след което скокна отново в ръкавиците на Тор. После беше подхванат от изпадналата в паника тълпа и почти премазан. За щастие великаните от двете му страни го бяха притиснали толкова плътно, че не можеше нито да падне, нито да бъде прегазен.

Внезапно някъде отпред вълната се отприщи. Ший хвана великана пред себе си през кръста и увисна на него. Отзад се носеха бойните викове на Тор, съпровождани от тътена на гръмотевиците и звука на разпукващи се великански черепи — звук, който при други обстоятелства Ший би оприличил на шума, предизвикан от паднала от десетия етаж едра диня. Стопанинът на мьолнир направо си обичаше работата: виковете му ехтяха щастливо като свирката на увеселително влакче.

Ший се озова навън сред стотици галопиращи великани и роби. Не се осмеляваше да спре дори за миг, защото щяха да го стъпчат. Някаква оголена скала отклоняваше потока на бягащите, което даде възможност на Харолд да хвърли прощален поглед към Утгард. В покрива му вече зееше дупка, през която се виждаше претрошената централна носеща греда; синьо-зелен лъч проряза небето над сградата и краищата на дупката започнаха бавно да се разгарят.

Група нискостебли дръвчета скриха гледката от очите му. Ший продължи да бяга надолу по хълма заедно с великаните, които все още го обграждаха отвсякъде. Един от групата пред него се заплете, рухна и се затъркаля надолу. Преди да успее да се спре, Ший налетя на приятелчето, препъна се в краката му и зари лице в рядката кал и боровите иглички. Нечий великански глас протътна:

— Хей, шайка! Я погледнете тука!

„Ей сега ме пипнаха!“, беше първата му мисъл. Той се претърколи с размътена от удара глава. Но не той беше в центъра на вниманието. Великанът, в когото се беше препънал, беше Хаймдал, чиято перука се беше изкривила и откриваше кичур златисторуса коса. Сламата, с която беше натъпкал дрехата си, се сипеше по земята. Богът се бореше да се изправи, заобиколен от група огнени великани, които го бяха сграбчили за ръцете и краката и го налагаха и ритаха на воля. Въздухът тътнеше от дрезгави баси: „Тоя тук е от асите.“, „Удряй!“, „Ай, да се разкараме оттука!“, „Ма кой е тоя?“, „Доведете конете!“

„Само ако можех да се измъкна! — мислеше си Ший. — Щях поне да съобщя на Тор за пленяването на Хаймдал.“ Той започна да лази между издадените над земята корени на някакво дърво, но раздвижването му се оказа съдбоносно. Един от огнените гиганти изрева:

— Тука има още един!

Ший беше заловен, вдигнат на крака и огледан от поне половин дузина горилоподобни същества, които намираха някакво особено наслаждение в това да го дърпат за косата и ушите.

— Ъх! — каза едното от тях. — Ма тоя не е ас! Дай да му скинем главата и да изчезваме.

Единият от тях разхлаби ножа си в канията. Ший почувства как сърцето му се сви в смъртен страх. Но най-едрият от шайката — изглежда, главатарите ги избираха по ръста — изръмжа:

— Остави! Той беше с оня русокос набитак. Може да е от ваните и да си докараме нещичко от него. При всички положения това ще го решава господарят Сурт. Къде, да му се не види, се дянаха тия коне?!

В този момент се появиха още огнени великани, подкарали табун коне. Животните бяха смолисточерни и по-едри от най-големия першерон[1], който Ший беше виждал през живота си. И четирите им копита бяха разтроени като при конете от миоцена; очите им грееха в аленочервено като живи въглени, а дъхът им накара Ший да се закашля. Той си припомни израза, който беше чул Хаймдал да нашепва на Один в дома на Свер: „Огнени коне“.

Единият от великаните извади от торбата си кожени ремъци. Ший и Хаймдал бяха овързани грубо и сигурно един за друг, след което бяха преметнати като дисаги на гърба на един кон. Великаните подкараха конете си с изцъкване и те се понесоха в тръс през припадналия в горичката вечерен сумрак.

Зад тях все още тътнеха гръмотевиците на Тор. От време на време случайни отблясъци от светкавиците хвърляха моментни сенки върху пътя. Червенобрадия със сигурност се забавляваше диво.

[1] Порода едри товарни коне. — Б.пр. ↑

Седем

Последвалите часове на агония не оставиха ясен отпечатък в съзнанието на Харолд Ший. „Това не може да бъде!“ — успокояваше се той дори когато ги изпитваше на гърба си. Впечатленията му явно оставаха много болезнени, дори и след изтърпяването им. Не се виждаше нищо, освен изпълнен с мъгла мрак; не се усещаше нищо, освен главоломната скорост и болките от врязващите се ремъци. Макар и да можеше да обръща малко главата си, не успя да добие никакво впечатление за пътя, по който минаваха, и само от време на време все пак успяваше да зърне някоя призрачна скала или малка горичка, осветени за миг от пламтящите очи на конете. Всеки път, когато си помислеше за скоростта, с която се движеха по неравния и криволичещ път, стомахът му се преобръщаше, а мускулите на десния му крак се напрягаха инстинктивно, сякаш натискаше автомобилна спирачка.

Когато небето най-накрая просветля до мрачносивото на рециклирана амбалажна хартия, въздухът стана като че ли малко по-топъл, макар и не много по-мек. Ръмеше ситен дъждец. Намираха се в някаква област от напълно непознат за Ший вид. Безкрайна равнина, изпълнена с произволно разхвърляни конусовидни образувания от черни скали с различни размери. Някои от конусите димяха, а от процепите в базалта съскаха тънки струи пара. Растителността се състоеше предимно от храсти и малки палмоподобни папрати във вдлъбнатините.

Скоро забавиха крачка до бърз тръс, тъй като конете трябваше да намират пътя си между втвърдените жили на стари потоци лава. От време на време един или повече огнени великани се откъсваха от групата и препускаха по допирателната.

Към края на пътя около коня, носещ пленниците, се скупчи истинско стълпотворение от великани, които се насочиха към един необичайно голям конус, от чиято снага се издигаха множество тънки струйки дим към дъждовното небе. За Ший всички огнени великани все още бяха напълно еднакви, но той можеше безпогрешно да различи здравеняка с авторитарен стил, който беше разпоредил да го задържат.

Спряха пред широк процеп в скалата. Великаните се спешиха и един по един преведоха атовете си през него. Звукът от потропващите върху скалата копита отекваше под свода на прохода, извисил се над главите им като катедрален купол, който завършва рязко с правоъгълна чупка; Ший дочу удара на метал в метал, проскърцването на ръждясали панти и великански глас, който ревна:

— К’во искаш, бе?

— Ние сме групата, която се връща от Йотунхайм. Водим един ас и един ван. Кажи на господаря Сурт.

— Как изкарахте в Утгард?

— Гадно. По едно време се намъкна Тор. Успя някак си да разбере къде му е чукът, викна го и като го докопа, почна да троши наред. Мисля си, че онзи хитър мръсник Локи надуши работата и провали всичко.

— Няма никакво значение, синовете на Вълка знаят как да се оправят с червенобрадите.

— Бе, не се знае… Май ще трябва да изчакаме Времето, за да се убедим.

Конете отново потеглиха. Докато минаваха покрай стражата на вратата, Ший забеляза, че в ръцете си великанът държи меч, чието острие свети с блед жълтеникав пламък, над който се вие гъст дим. Сякаш гореше масло, обляло нажежената стомана. Напред и след това косо надолу те слязоха в нещо като подземно преддверие с внушителни размери, изпълнено с огромни стълбове. Ярка жълта светлина очертаваше променливите сенки на придвижващата се група. Усещаше се миризма на сяра и се чуваше глухо, сякаш машинно думкане. Когато конете спряха пред колони, подредени така, че да оформят нов проход, до слуха им достигна далечен писък: „А-а-а-а!“

— Доведете пленниците! — произнесе наблизо нечий глас. — Господарят Сурт иска да ги види.

Ший усети как някой го вдигна и го понесе под мишница като вързоп. Това беше начин на придвижване, който събуди с нова сила всевъзможните болки по агонизиращото му тяло. Великанът го носеше с лицето надолу, така че той не можеше да види нищо повече от каменния под и играещите по него сенки. Мястото вонеше непоносимо.

Отвори се врата и до слуха му достигна боботенето на великански гласове. Сигурно щеше да падне, ако великанът, който го беше донесъл, не го бе подпрял. Намираха се в гореща, задушна, осветена с факли зала, пълна с огнени великани, които ръкомахаха, говореха, смееха се, а някои и пиеха.

На тях Ший почти не обърна внимание. Право пред него, ограден от двама войници, въоръжени с любопитните пламтящи мечове в ръце, седеше най-едрият от всички присъстващи великани — великанът джудже. Точно така, с напълно великански размери — висок поне четири метра, но и с тантурести криви крака, къси ръце и огромна глава без врат, характерни за джуджетата. Правата му рядка коса висеше свободно. Впечатлението подсилваше най-гадната усмивка, която Ший беше зървал през живота си. Когато заговори, гласът му не прозвуча с характерния за останалите великани басов тембър, а се извиси в писклив, присмехулен фалцет:

— Добре дошъл в Муспелхайм, господарю Хаймдал! Щастливи сме да те приветстваме сред нас. — Той се изхили. — Опасявам се, че боговете и хората малко ще позакъснеят за битката без великия си свирач на рог. Хи-хии-хии! Но можем поне да ти предложим уюта, предоставян от най-добрата ни тъмница. Ако имаш мерак за музикални изпълнения, ще ти осигурим върбова свирка. Хи-хии-хии! Обзалагам се, че майстор на свирнята като теб ще направи така, че да я чуят и в деветте свята. — Той завърши думите си с тих доволен кикот, вдъхновен от собственото си чувство за хумор.

Величието на Хаймдал не беше пострадало.

— Дръзки са думите ти, Сурт — отвърна той, — но ще видим дали делата ти ще им съответстват, когато се изправиш на полето Вигрид[1]. Аз може и да нямам голяма власт над вас с Муспелхаймовата кръв. Но пък имам брат на име Фрейр и е казано, че ако двамата се изправите един срещу друг, той ще бъде твой господар.

Сурт засмука пръсти, за да покаже презрението си.

— Хи-хии-хии. Но е казано също така, най-тъп от боговете, че Фрейр е безпомощен без меча си. А искаш ли да знаеш къде е омагьосаният меч хундингсбана? Я погледни зад себе си, господарю Хаймдал!

Ший проследи с очи погледа на Хаймдал. Разбира се, на стената беше окачен огромен меч с дръжка за две ръце, чието острие блестеше ослепително в полумрака на нишата. Там ефесът грееше меко със светлината на златния си обков и обсипаната си със скъпоценни камъни глава.

— Докато мечът виси там, най-тъп от асите, аз съм в пълна безопасност. Хи-хии-хии! Сигурно се чудиш защо прочутият ти поглед не го е забелязал по-рано? Сега знай, измамен нещастнико, че в Муспелхайм открихме заклинанията, които лишават Хаймдал от сила.

Хаймдал остана безразличен.

— Тор си възвърна мьолнир! — отбеляза той. — За това биха могли да свидетелстват немалко от главите на огнените Великани… стига да ги откриете.

Сурт се смръщи и челюстта му отхвръкна напред, но гласът му не беше изгубил нищо от ведрия и насмешлив тон.

— Това ме навежда на една идея… — каза той. — Благодаря ти, господарю Хаймдал. Кой би си и помислил, че някой ден ще се поуча от ас? Хи-хии-хии! Скоу!

От тълпата се отдели клепоух великан.

— К’во ще заповядаш, шефе?

— Препускаш към Асгард. Казваш им, че държим в плен техния свирджия. Ще бъда изключително щастлив, ако мога да се отърва от стария досадник, но в замяна ще искам меча му: онзи, дето му викат главата. Хи-хи-хии! Вече почти съм попълнил колекцията си от божи мечове. А ти, господарю Хаймдал, мисли с какво ще се биеш срещу ледените великани, след като губиш твоя!

Той се ухили широко, а великаните в залата се развикаха и заудряха с длани по коленете си: „Страхотно го изработи, шефе!“, „Не е ли голям мозък?!“, „Две от четирите велики оръжия, а?“, „Приятелче, разказахме им играта!“

Сурт погледна към Ший и Хаймдал, колкото да се наслади на одобрителния рев и на внезапното пребледняване на Хаймдал. След това вдигна ръка в знак, че въпросът е приключен:

— Взимайте тия добичета и ги карайте направо в тъмницата, преди да са ме уморили от смях.

Ший отново беше напъхан най-позорно под мишница и изнесен с лице към пода.

Все по-надолу и по-надолу слизаха те в зловещия полумрак. Най-накрая стигнаха до някакъв коридор с подредени от двете страни килии, между чиито решетки надничаха празните очи на затворниците. Зловонието беше станало съкрушително.

Командващият великан ревна:

— Стег!

В една ниша в далечния край на коридора нещо се раздвижи и пред тях се появи окаяно, високо към два метра същество, с прекалено голяма глава, украсена с чип нос и чифт огромни островърхи уши. Вместо коса и брада по главата му висяха някакви глистоподобни израстъци. Те мърдаха. Съществото изцвърча:

— Да, господарю.

— Водя ти двама нови затворници! — каза великанът. — Какво смърди така?

— Да прощаваш, господарю, ама оня, простосмъртният, пукна. Пет дена оттогава.

— Тъпанар! И защо си го оставил тук?

— Ами никой от господарите не е дошъл. А Сньог каза: „Не, трябва заповед от висшестоящата инстанция…“

— Проклети глупаци! Веднага го разкарай оттук и го предай за изгаряне! Ей, я чакай! Първо се погрижи за тези двамата тук. Някой там да залости вратата. Няма да рискуваме с аса.

Стег се зае със събличането до голо на Ший и Хаймдал. Харолд не беше особено уплашен. През последните часове му се бяха случили толкова много необичайни неща, че всичко наоколо му изглеждаше някак нереално. Освен това трудностите и неудобствата дори на такова едно място бяха далеч под възможностите на практичния ум.

Стег отбеляза:

— Господарю, трябва да ги сложим в килията на умрелия. Иначе няма къде. Всичко е пълно.

— Добре. Айде влизай, бе! — Великанът побутна Ший така, че той едва не се просна по лице, и го запрати към килията, която Стег беше отворил. Харолд успя да избегне разлагащия се труп в единия край на помещението и се огледа за нещо, върху което да седне. Нямаше нищо такова. Единствената мебел беше самотно ведро, чието предназначение беше очевидно.

Хаймдал влезе след него с все така невъзмутим вид. Стег измъкна трупа, след което затръшна вратата. Великанът хвана решетките и ги разтърси. Макар да нямаше нито брава, нито някакво друго заключващо приспособление, вратата не помръдна.

— Хо-хо! — изсмя се великанът. — Ама Безсънния изглежда много сладък, нали? Като се оправим с останалите аси, ще се върнем и ще ти покажем някои страхотни номера. А сега се забавлявайте без притеснения.

След това сбогуване великаните се изнесоха до един.

За щастие въздухът беше достатъчно топъл и Ший не съжаляваше чак толкова за загубата на дрехите си от термична гледна точка.

Тъмницата около тях тънеше в тишина, като се изключеха покапващата някъде вода и шумът при раздвижването на някой затворник в килията му. От отсрещната килия се дочу подрънкване на вериги. Някаква измършавяла фигура се дотътри до решетките и изпищя: „Ингви е гад!“, след което се притътри обратно.

— Какво искаше да каже този? — попита Хаймдал.

Отдясно се дочу приглушен отговор:

— Никой не знае. Казва го всеки час. Полудял е! Това очаква и вас.

— Весело местенце! — отбеляза Ший.

— Нали?! — съгласи се веднага Хаймдал. — Виждал съм и много по-лошо, но за щастие само отстрани. Трябва да ти кажа, че за простосмъртен не ти липсва дух, Рапоне Харалд. Държанието ти ми харесва.

— Благодаря — каза Ший. Все още не беше забравил напълно раздразнението си от покровителствения маниер на Хаймдал, но Безсънния възбуждаше интереса му много повече от холеричния и по-скоро глуповат Тор или от подигравчията Локи. — Ако въпросът ми не те обижда, Златни, защо просто не използваш способностите си и не се измъкнеш оттук?

— За всичко си има граници… — отговори Хаймдал — … за големината, за силата и за трайността. Продължителен е животът на бога; много по-дълъг от хиляди последователни съществувания на вашия безсилен род. Въпреки това боговете остаряват и умират. А като говорим за тези неща, ограничена е и моята сила над огнените великани и над най-низкото от всички живи същества: техния главатар. Ако беше тук брат ми Фрейр или ако бяхме при ледените великани, щяхме да надвием магията на тази врата.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя няма ключалка. Въпреки това се отваря само ако я дръпне някой от упълномощените, при това — само ако има намерение да я отвори. Виж сега. — Хаймдал блъсна решетките, но без никакъв видим резултат. — Ако за малко ме оставиш на спокойствие, ще се опитам да видя как бихме могли да се измъкнем.

Безсънния се облегна на стената и започна да шари неуморно с очи. Макар и отпуснато, тялото му потрепваше от изпълващата го енергия.

— Не виждам много добре… — заяви след няколко минути той. — Тук има прекалено много магия… огнена магия, едновременно злотворна и силна… направо наранява главата ми. Но има неща, които мога да видя ясно: около нас е само скала без какъвто и да е изход, освен пътя, по който дойдохме. След това има коридор, пазен от троли. Уф, отвратителни създания! — Златокосия потръпна от отвращение.

— А виждаш ли отвъд? — попита Ший.

— Не много. След тролите има някаква тераса над басейн с разтопена лава при входа на преддверието, където се коват пламтящите мечове, а след това… след това… — Челото му се смръщи, а устните му помръднаха. — … има някакъв великан, който седи до басейна с лава. По-нататък не виждам.

Хаймдал отново изпадна в мрачно мълчание. Ший изпита огромно уважение и известна симпатия към него. Да другаруваш с бог, е много трудно, пък било то и в затворническата килия. Липсваше му ободрителната човешка топлота на Тялфи.

Стег отново влезе в коридора с килиите. Някакъв затворник захленчи:

— Добрички Стег, дай малко вода, моля те, умирам от жажда!

Стег полуизвърна глава:

— Скоро дават храната, робе.

Затворникът нададе яден вик и засипа обиди по адрес на трола, който продължи надолу към своята ниша с пълно безразличие. Там той се отпусна върху продънения си стол и като че ли заспа.

— Златен момък! — отбеляза Ший.

Затворникът от отсрещната килия се приближи до решетките и отново изпищя:

— Ингви е гад!

— Тролът не спи — каза Хаймдал. — Долавям мислите му, тъй като е толкова тъп, че не може да мисли, без да движи устни. Но не мога да ги свържа в нещо смислено. Знаеш ли, Харалд, ти си свидетел на нещо необичайно, а именно — как един ас се признава за победен. Но ще ти кажа само още нещо: ако останем затворени тук, ще настъпят най-черни дни за боговете и хората.

— И защо?

— Силите на боговете и великаните са дотолкова изравнени, че победата в битката, която ще се състои при настъпването на Времето, виси на косъм. Ако пристигнем прекалено късно на бойното поле, ще сме изгубили със сигурност; великаните ще поразят нашите редици. А аз ще съм тук — в тази килия — с моята дарба, която би ми позволила да ги видя навреме, за да предупредя нашите. Аз ще съм тук, а гялахорн — гръмкият рог, който ще свика богове и хора на бранното поле, е в къщата на Свер.

Ший попита:

— Защо боговете на асите не нападнат великаните, преди те да са успели да се подготвят, след като се знае, че при всички положения ще се воюва?

Хаймдал го изгледа втренчено.

— Ти не знаеш закона на деветте свята, Харалд. Ние, асите, не можем да нападнем великаните преди настъпването на Времето. Хората и боговете живеят според закона, иначе няма да са нещо по-различно от великаните.

Той започна да кръстосва напред-назад с бързи крачки. Челото му беше смръщено. Ший забеляза, че дори в момент като този Безсънния крачеше така, че да подчертае грацията на своята походка.

— Със сигурност ще им липсваш! — каза Ший. — А не могат ли да разположат други съгледвачи, които да следят кога великаните ще започнат да се събират, или… — приключи неуверено той, когато забеляза погледа на Хаймдал — нещо такова?

— Разсъждения на простосмъртен! Пфу! — Хаймдал пусна къс дрезгав смях. — Да се разположат съгледвачи тук и там! Слушай, Рапоне Харалд, слушай, глупако Харалд! От всички нас, асите, най-добър е Фрейр, единственият, който би могъл да се изправи с меч в ръка срещу Сурт. Но световете са устроени така, а и не можем да ги променим, че някои великани не се страхуват от Фрейр. Той е напълно безсилен срещу ледените великани. Единствено аз и мечът ми глава бихме могли да се справим с тях; и ако аз не съм на мястото си, за да поведа моята войска срещу ледените великани, едва ли някой от нас ще доживее до особено дълбоки старини.

— Извинявам се… господарю! — измърмори Ший.

— Е, няма значение. Хайде да поиграем на въпроси и отговори. Малко и все нездрави са мислите, които мракът поражда.

В продължение на часове те се развличаха с въпроси за съответните си светове. Времето в това зловещо място можеше да се измерва единствено с броя на храненията и с периодичните писъци: „Ингви е гад!“ Някъде към осмия от въпросните писъци. Стег изплува от полусънното си състояние, излезе и се върна с купчина паници, които постави пред килиите. Във всяка от паниците имаше лъжица. Явно трябваше да се хранят през решетките. Когато тролът поставяше паниците пред килията на Ший, той отбеляза надменно:

— Крал гледа, поданик яде.

Бъркочът, който той насипа в паниците, представляваше рядка и прокиснала овесена каша, в която окото можеше да открие малки парченца риба. Ший не можеше да обвини в несправедливост своите събратя по затвор, които се заоплакваха от качеството и количеството на храната. Стег не им обърна никакво внимание. Отиде и се отпусна в стола си, където изчака всички да привършат. След това събра и изнесе паниците.

Когато вратата се отвори отново, влезе не Стег, а друг трол. На оскъдната светлина на факлите се забелязваше, ако това изобщо беше възможно, че той е донякъде по-грозен и от предшественика си. Лицето му беше съсредоточено около нос с изумителни пропорции, проточил се най-малко седем сантиметра напред. Тролът се движеше с котешка походка. Затворниците, които бяха направо шумни в смяната на Стег, сега се смълчаха напълно.

Новият тъмничар пристъпи към килията на Ший.

— Вие ли сте новите? — ревна той. — Аз съм Сньог. Вие добри — няма страшно. Вие лоши — аз кррръц! — Той направи движение с пръст, за да покаже как ще им пререже гръкляните. После им обърна гръб и тръгна покрай килиите, като се втренчваше внимателно във всяка една от тях.

Ший никога през живота си не беше спал на каменен под. Затова остана изненадан, когато след неопределено време се събуди и установи, че го беше направил за първи път през живота си и в резултат на това се беше схванал.

Той се надигна и се протегна.

— Колко време съм спал? — попита той Хаймдал.

— Не зная. Нашият събрат по затвор, който не харесва някой си Ингви, се е умълчал от известно време насам.

Дългоносият тъмничар все така кръстосваше коридора. Още сънен, Ший не можа да си спомни името му и затова извика:

— Ей, ти, с носа! Колко време остава до закус…

Тролът се обърна към него и се разкрещя:

— Как ми казал? Ах, смрадлив червей! Ще те кррръц!

Той се затича към своята ниша, разтреперан от гняв, и се върна с ведро вода, което плисна в лицето на изненадания Ший.

— Ти, сине на невенчани родители! — беснееше тролът. — Ще пече тебе на бавен огън! Аз съм Сньог. Аз съм господар! Викаш ме само по име.

Хаймдал се смееше беззвучно в дъното на килията.

Ший измърмори:

— При всички положения вече поне знаем как да си осигурим банята. Предполагам, че този Сньог е доста чувствителен по отношение на носа си.

— Не бих казал, че е особено трудно да се забележи… — каза Хаймдал. — Ей, знаеш ли колко неприятности биха си спестили чедата човешки, ако притежаваха божествената дарба да четат мислите, спотайващи се зад устните?! Обзалагам се, че не по-малко от половината.

— Като говорим за залози, Безсънни — започна Ший, — защо да не си спретнем едно надбягване, за да убиваме времето?

— Не ти ли се струва, че килията е може би малко тясна?… — отбеляза Хаймдал. — Но какво правиш там? Ще ми се да вярвам, че не искаш да си устройваме състезание по надяждане с хлебарки?

— Не, ще се надбягваме с тях. Ето ти твоята. Ще си я познаваш по счупеното пипалце.

— Добрият ат и под скъсан чул се познава — забеляза Хаймдал, докато вземаше насекомото. — Аз обаче ще нарека моята Златен връх по името на коня ми. Как ще наречеш своята и какви ще са правилата?

— Ще я нарека Мен о’Уор. На името на един от прочутите коне в моя свят. — Той подравни праха по пода на килията и очерта кръг с върха на пръста си, след което започна да обяснява: — Сега ще пуснем хлебарките в центъра и онази, която пресече първа очертанията на кръга, е победител.

— Спортът си го бива. По колко ще залагаме? По крона?

— Като се има предвид, че нито един от нас няма и пукнат грош у себе си — каза Ший, — защо да не се освободим от предразсъдъците и не ги направим петдесет крони?

— И петстотин, ако искаш.

Мен о’Уор спечели първото надбягване. Сньог, който беше дочул шума в килията, налетя стръвно.

— К’во правите тука? — попита той.

Ший надлежно обясни.

— А-а, добре! — изсумтя тролът. — Занимавайте се. Само тихо, да не ви забраня.

Той тръгна нататък по коридора, но след малко намина отново и се загледа в състезанието. Златен връх победи във второто надбягване, Мен о’Уор спечели третото и четвъртото. Поглеждайки нагоре, Ший едва успя да потисне порива си да сграбчи и да извие огромния нос, проврял се през решетките.

Сньог ту идваше, ту си отиваше, докато в крайна сметка не беше сменен от Стег, който дори не забеляза надбягванията с хлебарки. Докато тролът се разполагаше в стола си, Ший го попита дали не му се намира някоя малка кутийка или кошничка.

— За к’во ти е? — попита Стег.

Ший му обясни, че иска да държи хлебарките си в нещо.

Стег повдигна вежди.

— Голям вече за тия работи — отсече надуто той и отказа да води каквито и да било по-нататъшни разговори.

Така че решиха да пуснат хлебарките на свобода, вместо да ги стискат в ръка целия ден. Но Ший запази малко от закуската си и после, използвайки храната като примамка, бързо улови две нови хлебарки.

Този път, след няколко поредни победи на Ший, хлебарката на Хаймдал започна да печели без прекъсване. Когато мъжът от отсрещната килия изпищя „Ингви е гад!“ за четвърти път, Ший установи, че е задлъжнял към Хаймдал с близо трийсет милиона крони. Това го направи подозрителен. Той наблюдаваше внимателно Златния бог през време на цялото следващо състезание и след това избухна:

— Така не е честно! Ти се втренчваш в моята хлебарка и я забавяш!

— Как, смъртни? Осмеляваш се да обвиняваш един ас?

— Дяволски си прав, осмелявам се! Ако ще използваш свръхестествени хватки, няма да играя повече.

По лицето на Хаймдал бавно се разля усмивка.

— Младежо Харалд, както вече казах, не ти липсва самоувереност, а и показваш известни наченки на разум. Наистина понатиснах хлебарката ти, но къде се е чувало и виждало един ас да бъде бит като тъпан от простосмъртен. А сега е по-добре да пуснем тези хлебарки и да започнем отначало, при това с нови, тъй като се опасявам, че твоята гадинка вече никога няма да е същата.

Не беше особено трудно да си набавят нови хлебарки.

— Отново ще нарека моята Златен връх на името на моя кон — каза Хаймдал. — Това име носи късмет. Ти имаш ли си любим кон?

— Не, но имах автомобил: колесница с четири колела. Той се казваше… — започна Ший и изведнъж млъкна. Как се казваше колата му. Опита се да възпроизведе сричките — нироуз, нийлуз… не! Беше или нероузес или нероузис — нещо прищрака и се намести в ума му, цяла поредица от неща като парченца от картинна мозайка.

— Хаймдал! — извика внезапно той. — Мисля, че зная как ще се измъкнем оттук!

— Това би била най-добрата новина — каза Безсънния със съмнение, — ако делата съответстват на мисълта. Но след като зная много добре как стоят нещата тук, не виждам как бихме могли да го постигнем без външна помощ. Нито пък можем да очакваме каквато и да е помощ от някой великан, след като Времето ще настъпи толкова скоро.

— На чия страна ще са тролите?

— Смята се, че ще запазят неутралитет. Все пак ще е доста необичайно, ако успеем да прилъжем някой от тези грубияни да ни помогне.

— Въпреки това, нещо, за което сме говорили преди, ми даде страхотна идея. Спомняш ли си нещо за умението на боговете да четат скритите мисли?

— Да.

— Аз съм… по професия бях човек, чиято работа е да изучава мислите на хората, като им задава въпроси. Посредством изучаването на мисълта им сега и тук като професионалист бих могъл да предскажа как ще се държат те утре и при други обстоятелства. Дори да ги подтикна да си мислят разни неща.

— Възможно е. Това е необичайно изкуство и велико умение, но е възможно. И какво?

— Ами този Стег, не мисля, че бихме могли да постигнем нещо при него. Виждал съм екземпляри от неговия вид и преди. Той е… а-а… нещо не мога да си спомня думата, но живее в света на собствените си фантазии, където той е крал, а ние сме неговите роби. Спомних си — параноик. Не можеш да установиш контакт с ум като неговия.

— Много точно и вярно преценено, Харалд. От онова, което успявам да доловя от мислите му, става въпрос именно за такъв тип.

— Но Сньог е нещо друго. С него вече бихме могли да опитаме това-онова.

— Макар и искрено да съжалявам, че трябва да ти го кажа: не ми вдъхваш особени надежди. Сньог е дори по-враждебен от грозното си приятелче.

Ший се ухили. Най-после имаше възможност да се възползва от специализираните си познания.

— Именно това си мислех. Но съм изучавал мнозина като него. Единственото, което не е наред при Сньог, е неговото чувство за малоценност — ние го наричаме комплекс — заради нослето му. Ако някой успее да го убеди, че е красив…

— Сньог хубавец! Хо-хо! Ей това вече е шегичка само за Локи.

— Шшт! Моля те, господарю Хаймдал. Както вече споменах, нещото, което той вероятно желае най-силно, е да изглежда добре. Ако успеем… ако можем да се престорим, че правим някаква магия, за да скъсим носа му, да му кажем, че вече е скъсен. И ако се опитаме да накараме останалите затворници да ни сътрудничат…

— Хитър план! Личи си, че ненапразно сте си имали приказката с Локи. Аз обаче нямам намерение да продавам мечата кожа, докато звярът е все още сред ледовете. Ако успееш да настроиш Сньог толкова приятелски, че да му предложиш плана си, ще видим дали престоят в тъмницата е избистрил ума ти, или пък си изветрял окончателно. Но как, от друга страна, младежо, ще попречиш на Сньог да пипне носа си и да открие, че сме го измамили?

— Ама ние няма да поемаме никакви обещания. Той ще ни целува ръка и за един-два сантиметра…

[1] Мястото, където ще се проведе световната битка. — Б.пр. ↑

Осем

Когато пристигна за нощното си дежурство, той завари тъмницата в пълен ред, ако се изключеха шумните викове в килията на Ший и Хаймдал, с които затворниците насърчаваха участниците в тазвечерното дерби. Той отиде до тяхната решетка, за да се увери, че няма никакво нарушение на правилника.

Ший посрещна кръвнишкия му поглед с широка усмивка:

— Охо, здравей, приятелю Сньог! Вчера дължах трийсет милиона крони, на Хаймдал, но днес късметът ми проработи и ги смъкнах до двайсет и три милиона.

— К’во искаш да кажеш? — сопна се тролът.

Ший обясни и продължи:

— Защо не се включиш и ти в играта? Ще хванем една хлебарка и за тебе. Сигурно е много тъпо цяла нощ да нямаш какво друго да правиш, освен да слушаш хъркането на затворниците.

— Хммм… — изсумтя Сньог, обхванат от внезапно подозрение. — Вие правите трик, за да бягат другите затворници, аз — крррръц! — И той отново прокара пръст през шията си. — Господарят Сурт така заповядва.

— Ама няма нищо такова. Нали можеш да провериш по всяко време. Шшт! Ето сега!

— К’во сега? — попита Сньог, но в гласа му все още се долавяше враждебност.

Ший вече се прокрадваше към стената на килията. Още миг и той скочи като котка, след което се върна, гордо понесъл още една хлебарка в ръка.

— Какво име ще й дадеш? — попита той Сньог.

Сньог се замисли. Тролското му мозъче полагаше неимоверни усилия, за да осмисли парадокса на приятелски настроения затворник, докато очите му оглеждаха с подозрение всичко наоколо.

— Ще я нарека Фьорм, на реката. Тя тече бързо — реши се най-накрая той.

— Ти оттам ли си родом?

— Тъй.

— Говори се, приятелю Сньог — намеси се Хаймдал, — че във Фьорм се въди най-вкусната риба и в деветте свята. Твърдо го вярвам, защото съм опитвал.

Тролът изглеждаше почти трогнат:

— Честна дума. Аз лови риба всяка сутрин. Хо-хо! Аз нагазва и шляп! И хоп пъстървата! Удрям го — бум-бум в лицето. Аз помни голям лов в плиткото.

Ший се намеси:

— Трябва да ви съберем с Йоку-Тор. Във Фьорм може да се въди най-хубавата риба, но той пък е уловил най-голямата риба в деветте свята.

Сньог действително се засмя.

— Аз знае тази история. Тор не рибар. Той има връв и кука. Само троли знаят как ловят честно. Само с ръцете, ей така — той приклекна над пода с израз на върховно съсредоточение, след това направи рязко загребващо движение, по-светкавично от атака на кротал.

— А-ах! Рибата! Много обичам! Хайде да се състезаваме.

Трите хлебарки бяха пуснати в центъра на кръга и се разбягаха. Сньоговата Фьорм беше първа при пресичането на линията за голяма и неприкрита радост на трола.

Състезанията се заредиха едно след друго, като спираха само когато някоя от хлебарките успяваше да се измъкне и се налагаше да уловят друга. Сньоговото протеже печелеше почти винаги при известно съобразяване със закона на вероятностите. Тролът не забелязваше, а и трудно би схванал факта, че Хаймдал не сваляше пронизващия си поглед от двете хлебарки — своята и тази на Ший, като ги забавяше, макар да не позволяваше на Сньог да печели толкова често, че да се усъмни. Когато Стег се появи за сутрешната смяна, колегата му беше натрупал вече двайсет милиона. Ший се изтегна на пода със съзнанието за добре свършена работа.

Когато се събуди, малко преди Сньог да застъпи на смяна, Ший намери Хаймдал неспокоен и напрегнат, притеснен от закъснението на пратеника на Сурт, който щеше да препуска до Асгард, за да иска меча му като откуп. Въпреки това още същата вечер стана ясно, че кампанията „Сньог“ не можеше да бъде ускорена без излишни рискове.

— Никога ли не се затъжваш за своята родна Фьорм? — попита Ший, когато тролът се присъедини към тях.

— Ами, много често — отвърна Сньог. — Обичам за риба.

— А мислиш ли да си ходиш?

— Няма да е скоро.

— И защо?

Сньог малко се притесни.

— Господарят Сурт много суров.

— Ами-и! Ще те пусне да си отидеш!

— Не, н-не. Аз харесва млада тролска девойка Елвагеву. Ма ей! К’во прави тук аз? Обсъжда личен живот със затворници? Стига. Състезаваме се.

Ший сметна, че това е подходящ момент да престане с въпросите, но когато Сньог си отиде, той не пропусна да подметне на Хаймдал:

— Този път ударихме големия късмет. Не мога да си представя какво е да си влюбен в тролица, но този момък явно е…

— Човече от други светове, ти имаш набито око. Мислите му бяха достатъчно близо до устните, за да успея да ги разчета. Тази Елвагеву му е отказала заради големия му нос.

— Охо! В такъв случай действително разполагаме с нещо. Добре, довечера…

Същата вечер, когато започнаха състезанията с хлебарки, Хаймдал обърна обичайния ход на нещата така, че Сньог да загуби няколко поредни надбягвания. Последвалата дълга серия победи беше оценена по достойнство и тъкмо докато Сньог щастливо цъкаше, щракаше с пръсти и подскачаше при всяка своя победа, Ший меко закова:

— Приятелю Сньог! Ти беше толкова добър с нас. Сега бихме се радвали, ако има нещо, с което бихме могли да ти помогнем. Например бихме могли да отстраним причината, поради която не можеш да се върнеш при своята Елвагеву.

Сньог подскочи и го изгледа с подозрение.

— Не е възможно! — каза прегракнало той.

Хаймдал гледаше към тавана.

— Велики чудеса са извършвани от затворници — подметна замечтано той. — Е, когато им е дадена надежда за освобождение.

— Господарят Сурт много лош, когато ядосан — опъваше се Сньог, а очите му непрестанно играеха.

— Така е — кимна Хаймдал. — Но ръката му не е толкова дълга, че да настигне чак в страната на тролите някой, който е отишъл там, за да съгради щастливо семейно огнище със своята тролска девойка.

Сньог наклони глава на една страна и заприлича досущ на недоверчива птица с огромен клюн.

— Трудна работа — възрази той — да избяга от ръката на господар Сурт. Много опасност…

— Но пък… — обади се Ший напълно в духа на обсъждането, — ако нечие лице бъде променено с премахването на определена черта, а това не би било толкова трудно и сложно, разпознаването би било невъзможно.

Сньог погали огромния си нос.

— Прекалено голям — вие ми се подиграва — сопна се с внезапно подозрение той.

— В никакъв случай! — увери го Ший. — Но веднъж в моята страна една девойка ме натири само защото очите ми били прекалено сближени. Женските капризи не можеш да ги разбереш.

— Коет’ си е — си е — Сньог намали гласа си до едва доловим шепот. — Ти оправяш носа, аз съм твой човек. Всичко върши за тебе.

— Не мога да ти гарантирам някакви особено големи резултати, но мисля, че ще мога да направя нещичко за теб — каза Ший. — Само че тук нямам никакви магически принадлежности.

— Аз носи всичко, което нужно — каза Сньог, вече наистина готов на всичко, след като веднъж се беше престрашил.

— Ще трябва малко да помисля какво ще ми трябва… — сложи край на разговора Ший.

На другия ден, когато Стег събра паниците от закуската, Ший и Хаймдал заговориха високо и попитаха останалите затворници дали ще им помогнат в осъществяването на замисленото бягство. Събратята им по съдба не се поколебаха: „Ми да, стига да си нямаме неприятности!“, „Може, ама ще се опитате да направите нещо и за мене, става ли?“, „Може, ако не шумите.“, „Ингви е гад!“

Ший насочи мислите си към съчиняването на достатъчно убедително звучаща магия, като полагаше всички усилия да си припомни в най-големи подробности Чалмърсовото описание на законите на магичното. На тях не беше обърнал почти никакво внимание по време на изнесената от видния теоретик лекция. Имаше някакъв закон за заразата… не, това, изглежда, нямаше да свърши работа тук. Но законът за подобието? Точно това щеше да е. Самият трол, запознат със заклинанията и магиите, щеше да разпознае усилието за прилагане на принципа в съответствие с общите закони на магичното. В такъв случай оставаше само да подбере някои основни положения за приложение на закона за подобието и да ги разкраси с достатъчно абракадабри. Така ще убеди Сньог, че за него се прави нещо свръхспециално. С възклицанията си при вида на „смаления“ нос на Сньог останалите затворници щяха да довършат делото.

— Кого да призова при магия от този вид? — обърна се Ший към Хаймдал.

— Малко са познанията ми в тези нищожни човешки магии — отвърна той. — Виж, злонамереният събеседник би могъл да те зарине с всякакъв род заклинания и алабализми. Но ще ти кажа някои от предците на магьосничеството, които сигурно ще свършат работа в този случай.

— И кои са те?

— Първо е праотецът на всички вещици на име Витолф; праотецът на всички вълшебници на име Вилхарм. Свартхед е първият от заклинателите, като не забравяме и сродния му великан Имир. За повече късмет и по-сигурно подхлъзване на Сньог можеш да прибавиш и две живи легенди: Андвари — крал на джуджетата и господарката на всички троли, старицата от Желязната гора. Тя е страховито създание, но мисля, че притежава особен чар за поданиците си.

Когато Сньог се появи отново, Ший вече беше разработил концепцията си за фалшивото заклинание.

— Ще ми е нужно парче пчелен восък — започна той, — както и мангал разпалени въглища; парче плавей, нарязано на късчета, не по-дълги от палеца ти; туфа свежа зелена трева и стойка, на която да закрепим дъска, така че да увисне точно над мангала.

Сньог отвърна:

— Времето много наближава. Великани се събират… кога да носи нещата?

Ший чу обезсърчената въздишка на Хаймдал при първото изречение. Но не се поддаде:

— Веднага щом ги набавиш.

— Може утре вечер. Състезаваме се?

— Не… да! — отзова се Хаймдал. Слабото му лице изглеждаше напрегнато в полумрака на килията. Ший можеше само да гадае за нетърпението, което го измъчваше, особено при силно изостреното му чувство за личен дълг и отговорност. И може би напълно основателно, заключаваше Ший. Съдбата на света, на боговете и на хората според твърденията на самия Хаймдал зависеше от призива на рога му. Дори съдбата на Ший зависеше от него — идея, която така и не се научи да възприема без усещането за потрес и нереалност, независимо от това колко често я преосмисляше.

Но дори потресът от тази натрапчива мисъл не можеше да го изтръгне от дълбокия фатализъм, в който беше изпаднал. Светът, от който беше дошъл, макар и напълно безинтересен, поне беше нещо, което човек можеше да схваща и да осмисля като единно цяло. Тук той се чувстваше като тресчица в разбушувания океан на необичайните и ужасяващи събития. Провалите му по пътя към Йотунхайм бяха оставили у него чувството за безпомощност, което не беше изчезнало дори след успеха му в разгадаването на великанските магии в състезанията и откриването на мьолнир. Тогава Локи, а по-късно и Хаймдал похвалиха безстрашието му. „Ха, усмихна се горчиво на себе си Ший, само ако знаеха! Това нямаше нищо общо с истинската смелост, а беше по-скоро чувство на въвлеченост в някаква непозната и безумна игра, в която от значение беше единствено умението да я играеш възможно най-добре.“ Предполагаше, че войниците изпитват същото чувство, когато са на бойното поле. В противен случай биха се разбягали и не би имало бойно поле…

Мислите му се насочиха отново към епизода в салона на Утгард. Дали магията на Локи или капките в очите бяха осигурили успеха му там? Или пък просто вещата наблюдателност на модерния ум? Частица от последното — със сигурност. Останалите бяха прекалено възбудени, за да забележат една дотолкова противоречива подробност като тази, че Хуги не хвърляше сянка. В същото време модерният ум се препъваше в идеята, че заклинанието беше дало резултат. Но въпреки всичко в явлението имаше и нещо, което не можеше да се обясни само с чисто физическия факт.

Това означаваше, че ако успееше да задейства подходящото заклинание, той можеше да направи магия, не по-лоша от тази на всеки друг човек. И Хаймдал, и Сньог, и Сурт — всички те притежаваха свръхспособности — така да се каже, трайно вградени в техния модел, но техните средства изобщо не му вършеха работа. Той не беше нито бог, нито — слава Богу! — трол или великан.

Добре, след като не можеше да бъде истински вълшебник, можеше поне да изпипа добро представление. Замисли се за малките пози и превземки от предишния си живот. Сега самият му живот зависеше от сполучливостта на новата му поза. Как би действал един истински магьосник? Нормалното му поведение на учен от двайсетия век щеше да изглежда достатъчно странно, за да задоволи и най-извратените очаквания на Сньог.

Безкрайната нощ се изниза и Стег пристигна за своето дежурство. Сньог си тръгна. Ший успя да погълне онова, което някой сардонично беше нарекъл закуска и се опита да поспи. Още първият писък „Ингви е гад!“ го накара да скочи на крака. Дори ухапванията от бълхите го сърбяха повече от обичайното. Успя да се приведе в ред тъкмо навреме за вечеря и за нови срещи със Сньог.

Тролът се ослушваше, подрипвайки от нетърпение, докато стъпките на Стег най-после заглъхнаха. След това се стрелна навън като някакъв огромен, добре гледан плъх. След миг се върна, понесъл всички поръчани от Ший неща. Той ги струпа в средата на коридора и с две-три магически думи отвори решетката пред килията на Ший и Хаймдал.

— Загаси всички факли и остави само една! — разпореди Ший.

Докато Сньог гасеше, магьосникът аматьор се захвана за работа. Той подържа восъка над мангала, а когато той омекна достатъчно, извая от него нещо като конус с две големи дупки в долния край, колкото да подсили приликата на тази груба имитация с истинския хобот на Сньог.

— Сега — обърна се той към опуления трол — донеси тук ведрото с вода. Когато ти заповядам, ще го изсипеш в мангала.

Ший коленичи пред мангала и започна да го раздухва. Въглищата се разпалиха. Той сграбчи пълна шепа от парченцата плавей и започна да ги посипва върху въглените. Те прихванаха огъня и около тях затанцуваха малки разноцветни пламъчета. Полуприклекнал и с плавно полюшване напред-назад, Ший започна своето заклинание:

Витолф и Вилхарм, чародеи

от магичните селения!

Андвари, Имир, о корифеи,

помогнете в мойте намерения!

Ти, старице от Желязната гора,

подкрепи ме с твойто познание!

И с духа на Свартхед ще ви събера,

да се сбъдне мойто заклинание!

Восъкът върху дъската над мангала започваше да се размеква. Конусът постепенно губеше своята форма и се топеше. Прозрачните капки се търкулваха над ръба на дъската, увисваха червеникави над жарта, падаха със съсък и изгаряха с жълт пламък в мангала. Ший отново запя:

И нека сила тук да принесат

вълшебник всеки или маг способен,

та да се стопи на Сньог носът

като восъка във този огън!

Върху дъската беше останала купчинка восък, не по-голяма от човешки юмрук. Капките бяха започнали да барабанят почти непрестанно върху разпалените въглени. Те избухваха в розово-жълти пламъчета и се отразяваха в широко разтворените очи на стаилите дъх затворници, наблюдаващи зрелището от килиите си.

Ший хвърли стиска трева в мангала. Гъсти облаци дим изпълниха тъмницата. Харолд протегна ръце в мрака и с подмамващо движение с пръстите на ръцете извика:

— Старице от Желязната гора, призовавам те в името на твоя поданик!

Восъчната струя вече беше изтъняла. Ший се наведе напред в задимения полумрак с подлютени очи и набързо оформи от останалия восък нещо като нормален човешки нос.

— Залей го сега! — изкрещя той.

Пуфффф! — засъска водата върху въглените и всичко потъна в гъстите облаци водна пара.

Харолд отскочи и се изправи. Потта очертаваше тънки браздички по мръсната кожа на тялото му и създаваше неприятното усещане, че е полазен от всякаква гад.

— Добре — каза най-накрая той, — можеш да запалиш осветлението.

В следващите няколко секунди щеше да се разбере дали измамата му щеше да мине или не. Ако другите затворници не го подкрепяха…

Сньог вървеше из коридора и палеше загасените факли с тази, която беше оставил запалена. Когато вече беше достатъчно светло и тъмничарят се обърна, за да закрепи някаква разместена факла в скобата й, Ший неволно се присъедини към изумените викове, които надаваха всички затворници от килиите си.

Носът на Сньог беше не по-голям от този на което и да е нормално човешко същество.

Харолд Ший беше магьосник!

— На главата странно — отбеляза без особено вълнение Сньог.

Девет

Тролът постави на място и последната факла, след което се обърна към Ший, а люспестата му ръка непрестанно галеше новия нос.

— Много добра магия, вълшебнико Харалд! — каза той, цъкна с език и изтанцува стъпка-две. — Охо-о, Елвагеву, сега ще се влюбиш в мене!

Ший стоеше като вкопан и се опитваше да смели събитията, които като че ли бяха профучали край него. Единственият звук, който все пак успяваше да издаде, беше нещо като силно хълцукане.

След малко усети ръката на Хаймдал на рамото си.

— Добре и правилно беше произнесено това заклинание — похвали го Безсънния. — А и голяма полза би могло да ни донесе. Въпреки това ще те предупредя, вълшебнико, че не е хубаво да лъжеш боговете. Защо когато разговаряхме на Световния кръстопът, ти ми каза, че не си умел в магията?

— О-о-о! — Ший просто не можеше да мисли за друго. — Сигурно защото по природа съм много скромен човек. Не исках да се издокарвам пред един истински бог, господарю.

Сньог се беше впуснал в някакъв безумен танец из целия коридор.

— Хубавичък аз! — пищеше той. — Хубавичък аз!

Ший си помисли, че със или без нос, Сньог беше най-грозното нещо, което беше виждал през живота си. Но като че ли беше напълно излишно да го споменава в дадения момент. Вместо това той попита:

— Какво ще кажеш за предложението да ни изкараш оттук, приятелю Сньог?

Сньог успя да обуздае радостта си точно колкото да изрече:

— Ще направим. Сега отивате в килия. Ще идвам с дрехи и оръжие.

Ший и Хаймдал се спогледаха. Беше им доста трудно да се върнат отново в тясната килия, но им оставаше единствено да вярват на трола, затова се подчиниха.

— Има си хас да излезе, че този люспест рибояд ни е предал! — заговори Хаймдал. — Ако го е направил… — Гласът му затихна очаквателно.

— Все ще измислим какво да направим, ако ни е предал — ухили се Ший. Изумителното му постижение беше издигнало самочувствието му до небесата.

— Малко са нещата, които бих могъл да направя в това свърталище на огнената магия — каза мрачно Хаймдал. — Но вълшебник като теб би могъл да превърне краката му в змии.

— Може би. — Ший още не беше привикнал с мисълта, че именно той измежду всички можеше да прави магия. Това противоречеше на законите на физиката, химията и биологията. Но в такъв случай законите на физиката, химията и биологията просто не бяха в сила в този свят. Неговото заклинание се подчиняваше точно на законите, за които беше говорил доктор Чалмърс. Това бяха основните закони на този свят. Номерът беше, че именно той знаеше за тях. Не някой от местните — били те хора, троли или богове. Съвсем естествено беше заклинанието да е нещо тайнствено за тях, каквото е например изменението на цветовете на химикалите при съединението им за човека, незапознат с химията. Ако само се беше запасил с по-пълни знания за тези закони, вместо да мъкне фенерчета, кибрити и патлаци…

Фалшиво свирукане с уста се вряза в хода на мислите му. Беше Сньог, все още сияещ, понесъл в ръце купчина дрехи и нещо продълговато.

— Ето дрехи, господа! — ухили се тролът, докато израстъците по главата му се гърчеха по начин, който несъмнено сочеше за изключително благоразположение на духа, но накара кожата на Ший да настръхне.

— Ето тук и мечове. Аз носи до отвън, ясно? — Сньог измъкна и парче верига от светъл метал. — Навивате около китките, аз водя. Някой ни спира, аз казвам: отиваме при господаря Сурт.

— Побързай, Харалд! — подкани го Хаймдал, докато Ший се бореше с непознатите дрехи. — Все още има надежда, макар и нищожна, да успеем да стигнем при останалите аси, преди да са предали меча ми.

Най-накрая Ший се облече. Двамата с Хаймдал се овързаха последователно в края и средата на веригата, докато Сньог подпъхна другия й край под колана си и ги поведе важно с по един огромен меч във всяка ръка. По размери те бяха колкото хундингсбана, но с обикновени ефеси и ръждиви остриета. Тролът ги носеше без видимо усилие.

Сньог отвори вратата в края на тъмницата.

— Сега вече млък! — обясни той. — Аз казвам, водя ви при Сурт. Гледате надолу: вие много измъчвани.

Един от затворниците тихо подвикна след тях:

— Късмет, приятели! И не ни забравяйте.

След това тримата излязоха и провлачиха крака в мрака на тунела пред тях. Ший прегърби рамене и придаде на лицето си възможно най-страдалческото изражение.

Минаха покрай някаква ниша в стената на тунела, в която се бяха разположили четирима троли. Бяха подпрели тризъбците си на стената и играеха чифт-тек с пръсти. Единият от тях се изправи и подвикна нещо на тролски. Сньог също му отговори на родния си език, като добави на старонорвежки:

— Господар Сурт поръчал.

Тролът го изгледа подозрително.

— Един пазач недостатъчно. Може избягат.

Сньог разтърси веригата.

— От това не. Омагьосана верига. Гойн алмсорг тхджалма.

Тролът, изглежда, се успокои от обяснението и се върна на мястото си. Тримата продължиха в мрака покрай някакво огромно помещение, издълбано в скалата и изпълнено с мрачно червена светлина и движение. Ший подскочи. Някой — вероятно мъж, ако се съдеше по гласа — нададе продължителен писък, който премина в крясъци „Не-е… недейте… Не-е!…“ От това, което ставаше вътре, не се виждаше много, но и беглият поглед беше напълно достатъчен, за да му спре сърцето на човек.

Тунелът завършваше с тераса, под която се простираше езеро от разтопена лава. Там седеше великан с един от пламтящите мечове в ръка. Когато вдигна поглед към тях, Ший забеляза, че очите му едва се виждаха сред гъсталака от вежди.

Сньог каза:

— Затворници за господаря Сурт. Заповеди.

Великанът се втренчи в тях.

— Я, ама ти не си ли тролът Сньог? Какво е станало с нослето ти?

— Помолих се на старицата от Желязната гора и тя ми го смали — ухили се Сньог.

— Добре, предполагам, че всичко е наред.

Докато минаваха, великанът подложи крак на Ший, който се спъна лошо и едва не умря от страх, че ще падне в лавата. Великанът протътна неизбежното: „Хо-хо-хо!“

— Внимавай! — сопна му се Сньог. — Ти буташ затворници вътре, Сурт бута тебе вътре.

— Хо-хо-хо! Разкарай се, Люспоглавецо, преди да съм напъхал тебе вътре.

Ший стана и хвърли на великана поглед, който би разтопил олово от двайсет крачки. Ако можеше да запомни лицето му и когато му се отдадеше случай… Но какви бяха тези щуротии. Внимавай, Ший, не си пълни главата с глупости!

От терасата влязоха в друг тунел. Отначало той се спускаше, след това се изравняваше на местата, където се свързваше с други подобни тунели. Сньог налучкваше пътя си без колебание. Започна да се чува засилващо се страховито думкане, докато най-накрая не минаха покрай входа на нещо като оръжейна работилница. Невъзможно беше да се различат очертанията на огромното помещение, осветявано единствено от червените отблясъци на пещите, пред които притичваха човечета, черни и лъскави като катранени фигурки. Хаймдал прошепна:

— Това трябва да са черните джуджета от Сварталхайм, където не е стъпвал нито божествен, нито човешки крак.

Продължиха нататък — нагоре, надясно, наляво. В тунела пред тях изведнъж заблестя ярка светлина, сякаш иззад завоя всеки миг щеше да изскочи влак. Дочуха се стъпките на тежки нозе. От завоя изскочи колона от отвратителни великани, всеки от които стискаше в ръка пламтящ меч и маршируваше като сомнамбул, без да поглежда встрани. Тримата бегълци се долепиха до стената, докато отмине колоната. Воня изпълни тунела. Последният великан се откъсна от другарите си и се обърна.

— Затворници за господаря Сурт… — обясни Сньог.

Великанът кимна, прочисти си гърлото и се изхрачи. Ший беше улучен точно във врата. Успя да потисне гаденето и се избърса с края на плаща си, а великанът тръгна да догонва колоната щастливо ухилен.

Вече се намираха в горната част на крепостта и се придвижваха сред гъсти гори от подпорни колони. Сньог изостави своята наперена крачка, постави пръст на устните си и започна да се плъзга тихо от колона до колона. Заплашителни стъпки на великани се разнесоха съвсем наблизо. Тримата се скриха в триъгълната сянка, хвърляна от една колона. Стъпките приближиха, спряха точно от другата страна на колоната и тримата бегълци затаиха дъх. Чуха как великанът се изхрачи и изплю, както и тихото „шльоп“ върху пода. Стъпките се отдалечиха.

— Дайте ми верига — прошепна Сньог.

Той я нави на плътно кълбо и ги поведе, пристъпвайки на пръсти из нов лабиринт от входове и тунели.

— Оттук… — прошепна отново той след няколко минути. — Чакаме, докато тунел освободен. После тръгва аз и кара великан лови. После вие бяга бързо. После — ссссст! Лягай долу на под, бързо!

Те се проснаха на мига, притиснати до стената. Ший усети как подът започна да вибрира под него, съобщавайки за приближаващи невидими великани. Стъпките се усещаха все по-ясно и по-ясно… ето ги вече до тях… Ший беше готов да се закълне, че в този момент всичко беше заглушено от биенето на собственото му сърце. Той затвори очи. Някакъв от великаните загъгна тежко:

— И, значи, викам му аз: и к’во, значи, кат’ няма сила. А той ми вика… — Великаните отминаха заедно с останалата част от историята.

Тримата скочиха и се изнесоха на пръсти. Сньог им направи знак да спрат и се подаде иззад ъгъла. Ший разпозна коридора, през който бяха влезли… преди колко време? Сньог надзърна още веднъж, обърна се и подаде единия меч на Ший, а другия на Хаймдал.

— Когато великан подгони мен — прошепна той, — бягаш, бягаш много бързо. Навън тъмно. Скривате се.

— А как ще ни откриеш? — попита Ший.

Усмивката на Сньог блесна в мрака.

— Няма значение. Откривам ви винаги. Можеш обзалагаш.

След това тръгна.

Ший и Хаймдал чакаха. Чуха дрезгавия вик на часовия и спокойния отговор на Сньог. След това издрънча верига, последвана от ужасяващ рев: „Защо бе, малък гаден…“ В мрака се разнесоха бързи стъпки и ругатни.

Ший и Хаймдал се втурнаха към входната порта и се измъкнаха през полуотвореното й крило. Навън беше по-тъмно, отколкото в корема на крава. Изключение правеха убито червените проблясъци, процеждащи се под струите пара, свистящи над процепите в конусите.

Тръгнаха напред и встрани. Поне Ший нямаше никаква представа за посоката, в която вървяха. По-късно щяха да имат достатъчно време да обсъждат посоките. Наложи им се да вървят, вместо да тичат, дори и след като очите им привикнаха с мрака. Но и тогава едва се предпазиха от две лоши падания по невероятно разкривената повърхност на скалата.

Огромният конус на Суртовата крепост се сля с мрака зад гърба им. След малко в тъмнината се чу тихо подсвирване и бегълците доловиха определено рибната телесна миризма на Сньог. Тролът се движеше леко и сигурно като котка. Той изцъка с език:

— Ударил великана с верига по носа. Трябвало видите лице. Хи-хи-хи!

— Къде ни водиш, троле? — попита Хаймдал.

— А вие закъде тръгнали?

Хаймдал се замисли.

— Най-добре ще е да отидем в къщата на Свер, на Световния кръстопът. Ако не става, тогава при дверите на Ада, където се надявам да заваря Странника. Той рано или късно ще трябва да узнае всичко, което сме видели. Дотам е две седмици път пеша, но ако успея да се добера до някое високо и студено място, бих могъл да извикам коня си Златен Връх.

— Внимавай! — предупреди внезапно Сньог. — Идат великани!

Блещукащи жълти светлини проблеснаха над пластовете вкаменена лава. Сньог изчезна в сенките, докато Ший и Хаймдал се притиснаха до ръба на дига, естествено образувала се край потока лава. Чуха думкането на огромните крака върху базалта. Сенките свърнаха в тяхната посока и насочиха лъчите на огнените си мечове. Единият от великаните се провикна дрезгаво:

— Ей, този участък тук е много насечен. Има джобове да скриеш петдесет затворници.

— Добре де, добре! — отвърна му друг глас. — Май ще трябва да се ровим тук цяла нощ. Мисля си, че не са свърнали в тая посока.

— Не ти се полага да мислиш — отсече някъде по-наблизо първият глас. — Ей, Раки!

— Тука съм! — отвърна басово трети великан от по-далечно разстояние.

— Не се отдалечавай много! — разпореди първият.

— Ама другите вече не се виждат! — оплака се от мястото си Раки.

— Това няма значение. Ние ще се държим заедно, пък… Оу! — Последното беше вик, съпроводен с шум от падане и търкаляне. — Ако изловим тия отрепки, тройно ще си платят!

Светлината от меча на най-близкия великан започна да става все по-силна и приближаваше към бегълците метър след метър. Те притиснаха гръб към дигата с такава сила, сякаш се готвеха да минат през нея. Метър след метър…

Великанът вече се очертаваше ясно върху дигата. Стиснал в ръка своя меч, той внимателно оглеждаше всичко, като осветяваше всяка отделна ниша под краката си. Светлината приближаваше. Приближаваше. Тя бръсна върховете на обувките на Ший, а след това освети златната коса на Хаймдал.

— Ей — прогърмя Великанът с плътния си като корабна сирена бас, — Раки! Рандвер! Пипнах ги! Идвайте бързо.

Той се втурна към тях. В същото време зад гърба им се чу тупване и най-близкият от другите двама изникна от нищото, развъртял меча в кръг над главата си.

— Заеми се с онзи, вълшебнико! — разпореди се Хаймдал, посочвайки с меча си първия великан, който прескочи с лекота дигата и се устреми да се присъедини към втория.

Ший вдигна огромното си оръжие с две ръце. Просто беше невъзможно да се фехтува с подобна върлина. Беше безнадеждно. Но той не изпитваше страх — цял бог му беше свидетел, че не беше изплашен! Какво пък, по дяволите?! Великанът нададе рев и се втурна, завъртял огнения меч над главата си в позиция осем, готов да среже от горе до долу жалкото човече само с един удар.

Ший вдигна масивното си оръжие в опит да парира насочения надолу удар. Така и не разбра как, но в този миг мечът стана по-лек и от бастунче в лунапарк. Остриетата се срещнаха. Сред сърцераздирателен звън на метал острието на Ший разсече огнения меч на великана, като върхът прелетя над главата му и избухна в пламъци в храсталака зад гърба му. Без особено усилие от страна на Ший огромното острие в ръцете му направи „стоп-атак ан карт“ и потъна в гръкляна на чудовището. Великанът се стовари на земята с гъргорещ вик.

Ший се озърна наоколо. Край ръба на дигата Хаймдал се беше заел здраво със съперника си и мечовете им проблясваха в мрака със звън, но в спора им се готвеше да се намеси третият великан. Ший се покатери върху дигата и се затича към него, като с изненада откри, че крещеше с пълно гърло.

Великанът промени първоначалните си намерения и в следващия миг вече тичаше срещу Харолд. Ший лесно парира първия сечащ удар в кварта. Великанът се колебаеше, без да знае какво да предприеме. Ший съзря в това своя шанс и захвана двете остриета с извъртане в октава. С напад мечът на великана беше отблъснат обратно към неговия собственик, докато върхът на огромния меч на Ший се заби с такава сила в стомаха на противника, че самият той едва избегна падането върху агонизиращото тяло на чудовището.

— Хо-хо-хо! — разсмя се гръмогласно Хаймдал. Той беше застанал върху тялото на победения си съперник. На светлината на падналите встрани огнени мечове по него се очертаваха страховити тъмночервени разрези. — През червата! Никога не съм виждал мъж, който да използва меча като копие и да мушка, а не да сече. Да го стовари чукът на Тор, Рапоне Харалд, никога не съм очаквал да видя нещо толкова добро от ръцете на човек като теб! Виждал съм къде-къде по-лоши неща от хората, които зоват себе си берсерки и герои. — Той отново се разсмя, подхвърли меча си във въздуха и го улови за дръжката. — Със сигурност си добре дошъл под моите знамена, когато настъпи Времето. Макар в края на краищата да не си направил нещо особено, като се има предвид мечът, който държиш.

Огромният меч беше станал отново много тежък и Ший го държеше сведен към земята.

— Изглежда ми като най-обикновен меч — каза той.

— Как ли пък не. Това е омагьосаният меч, непобедимият хундингсбана на Фрейр, който един ден ще донесе смъртта на Сурт. Да! Боговете и хората ще възславят този ден, тъй като и последното от бойните оръжия на асите е възстановено! Но сега трябва да вървим. Сньог!

— Тук! — обади се тролът, измъквайки се от туфа папрати. — Забравил да казва. Направил тролска магия на толкова лъскав меч, да не казва на великани къде сме. Изчисти се и лъсне след ден или два.

— Можеш ли да ни посочиш някоя висока и студена планина наблизо? — попита Хаймдал.

— Има една… о, много мили север. Наричана Стейнбьорг. Три дена ходене.

— Надали може да мине за добра новина… — каза Хаймдал. — Вече е седмата нощ, откак Тор си поигра с великаните от Йотунхайм. Ако отброяваме по продължителността на пътуването и престоя в тъмницата, утре Странника би трябвало да е пред дверите на Ада. Трябва да го търсим там. Много неща зависят от пътуването му.

Ший се размисли трескаво. След като знаеше достатъчно, за да бъде вълшебник, защо пък да не използва знанията си?

— Къде мога да намеря метли с дръжки? — попита той.

— Метли с дръжки ли? Странни са желанията ти, вълшебнико от други светове — отбеляза Хаймдал.

— За какво на тебе? — попита Сньог.

— Искам да направя един магически номер.

Сньог се замисли.

— Къщата на роба, две мили на изток, може би метли. Роб бил болен, умрял.

— Води ни! — каза Ший.

Те отново потеглиха в мрака. От време на време съзираха далечни светлинки, като че ли още великани се придвижваха към тях, но никой не ги доближи.

Десет

Къщата на роба се оказа някакво безумно струпване на базалтови блокове, уплътнени с мъх. Вратата беше открехната. Вътре беше прекалено тъмно, за да се види нещо.

— Сньог — обади се Ший, — би ли могъл да изцедиш малко магия от този меч? Нужна ни е светлина.

Той протегна меча си. Сньог прокара ръце нагоре-надолу по острието и промърмори някакви думи. То заблестя с мека златиста светлина, под която до вратата се очертаха две метли. Едната беше чисто нова, а другата стар трошляк, чиито върбови клонки бяха в по-голямата си част изпочупени и размъкнати.

— Сега — каза Ший — ще ми трябват малко птичи пера. За предпочитане са тези от бързолет за по-висока скорост на полета. Няма начин наоколо да няма гнезда.

— На покрив сигурно — каза Сньог. — Вие чака, аз взима.

Той се измъкна и след миг го чуха да сумти и да трополи по покрива. След още малко той се вмъкна отново вътре, стиснал в люспестата си ръка снопче пера.

Ший вече беше измислил най-подходящата магия — с едновременно приложение на закона за заразата и закона за подобието. Той положи метлите на земята и докато ги четкаше леко с перата, запя заклинанието си:

Птици от юг, бързолетни от юга ята,

приютете ни на крилете си през нощта.

Нека тези метли, о птици от юг, полетят,

бързи като ваш’те криле и като мисълта.

Ший хвърли едно перце и духна към него, така че то се завъртя и запремята високо във въздуха.

— Вердфьолнир, най-велик от ястребите, призовавам те! — провикна се той.

След това улови перцето, наведе се, развърза връвчиците, които пристягаха върбовите клонки, втъкна перушината между тях и пристегна отново всичко. Ший коленичи, разпери над метлите ръце с движение, което според самия него трябваше да мине за магически пас, и произнесе:

Нагоре и нагоре да се вдигнем

и да политаме в нощта.

Планините трябва да достигнем

преди настъпването на деня.

— Сега вече мисля — обясни той, — че ще стигнем до Стейнбьорг съвсем навреме.

Сньог посочи метлите, които като че ли живееха свой собствен живот в бледо осветената стая.

— Вие летите по въздуха? — попита той.

— С най-голямо удоволствие. Ако искаш, можеш да дойдеш с нас. Предполагам, че новата метла ще издържи и двама.

— О-о, не! — поблагодари Сньог, докато отстъпваше уплашено. — За Имир, благодаря! Аз оставам на земя, нали така. Отивам при Елвагеву пеша. Няма да изгони такъв красив. Вие не се тревожи. Зная път.

Сньог направи някакъв неопределен жест на сбогуване и се изниза през вратата. Хаймдал и Ший, понесъл метлите, го последваха. Небето започваше да просветлява под първите ласки на утрото.

— Сега ще видим каква работа ще свършат тези метли — подхвърли Ший.

— Какво е изкуството на тяхното управление? — попита Хаймдал.

Ший нямаше ни най-бегла представа, но отговори самонадеяно.

— Просто ме гледай и прави като мен — заръча той и обкрачи своята метла, като притисна дръжката й между бедрата си, а хундингсбана затъкна в колана си, след което произнесе:

Ясен, дъб, метла!

Преди края на нощта

Стейнбьорг трябва да качим.

Света от зла орис да спасим.

Метлата под него се стрелна нагоре с такъв устрем, че едва не изхвърли ездача си.

Ший сграбчи дръжката така силно, че кокалчетата на ръцете му побеляха. Нагоре, нагоре, нагоре… той продължаваше да се издига, докато всичко наоколо не потъна във влажната непрогледност на облаците. Метлата летеше под все по-голям и по-голям ъгъл, докато най-накрая, за свой голям ужас, Ший откри, че летеше с главата надолу. Той усука краката си около дръжката и се притисна здраво, докато метлата замря за миг във върха на своя лупинг с увисналия под нея Ший. След това се гмурна надолу, полегна странично, извъртя се, а ездачът й през цялото време се подмяташе като език на камбана.

Черната земя изведнъж изскокна изпод облаците и се втурна насреща му. Тъкмо когато вече беше сигурен, че ще се изпусне и размаже на земята, той съумя да се увие около дръжката. Метлата се изправи, полетя напред с главоломна скорост и започна да надига нос за следващ лупинг. Ший пропълзя няколко сантиметра напред, за да коригира курса и с теглото си. Метлата намали скоростта, поколеба се около четирийсет и петия градус, след което мощно се завъртя в кръг. Черната скала на Муспелхайм закръжи като пощуряла под краката му. Ший се изправи назад и подръпна дръжката. Метлата излезе от кръга само за да се завърти в обратна посока. Ший отново я подръпна, но този път внимаваше да не го прави прекалено силно. Всъщност вече беше толкова замаян, че не знаеше дали все още се върти в кръг или не.

В продължение на няколко секунди летя в стил бавна „жабка“ с моментни конвулсии, като обзет от сърбежи кит. Беше по-лошо от колесницата на Тор. Стомахът на Ший, който винаги проявяваше чувствителност към този род движения, не му изневери и в този труден миг — вълшебникът се наведе и украси Муспелхайм с остатъците от последното си хранене. След като отхвърли и тази работа, Харолд се зае с мрачна решителност да опитомява своя ат. Както вече беше установил, возилото му притежаваше всички задължителни за един самолет характеристики, а именно както надлъжна, така и странична нестабилност. Независимо от това дали отклонението беше нагоре, надолу или настрани, движението му трябваше да се коригира на мига и точно до необходимия градус. Все пак можеше да се кара.

До слуха му достигна приглушен далечен писък: „Хаараалд!“ През последните минути беше дотолкова зает, че съвсем не му беше останало време да погледне Хаймдал. На около четиристотин метра вдясно Безсънния се беше вкопчил отчаяно в своята метла, изпълняваща безкрайна поредица от лупинги, която би подсладила сънищата на всеки собственик на увеселителен парк.

Ший насочи внимателно метлата си за широк завой. Когато вече се беше приближил на около стотина метра до возилото на Хаймдал, то внезапно изостави лупингите и се втурна насреща му. Хаймдал изглежда беше безсилен да предотврати сблъсъка, но Ший успя да се отдръпне в последния миг и развял руси къдри, Безсънния се стрелна под него. Ший направи завой и откри, че Хаймдал вече беше впримчен във въртележка по хоризонтала.

Когато богът се обърна с лице към него, Ший забеляза, че то изглеждаше по-бледо отвсякога. Асът се провикна:

— Как се управлява това, о, най-добър приятелю сред вълшебниците?

— Наклони се наляво! — извика Ший. — Когато се гмурне, се изпъни леко назад, колкото да я уравновесиш.

Хаймдал го послуша, но се изпъна малко прекалено назад и зацикли в нова серия лупинги. Ший му изкрещя да се наведе напред, когато метлата достигне най-ниската точка на лупинга.

Хаймдал отново прекали и този път пикира като изтребител, но вече беше схванал принципа и успя да се измъкне.

— Изобщо не мога да стигна при Один навреме! — извика той и посочи надолу. — Виж, войнството на Сурт вече се събира за Рагнарьок!

Ший се наведе над разхвърляната равнина. Погледът му веднага различи безкрайните редици от великани — те пъплеха по нея с пламтящи мечове, които проблясваха като светулки върху черните скали.

— Накъде е планината? — извика в отговор той.

Хаймдал посочи наляво.

— Там някъде трябва да има висок ледник. Струва ми се, че магията тук е все още достатъчно силна, затова не виждам ясно.

— Давай тогава да минем над облаците. Готов ли си? — Ший се килна леко назад и се заиздига, последван от Хаймдал. Сивият мрак на облаците ги обгръщаше отвсякъде и Харолд се надяваше да не са се отклонили от курса. След това сивото избледня до перлено и се оказаха над безкрайно море от облаци, позлатявани от изгряващото слънце.

Хаймдал посочи с ръка:

— Няма спор, Стейнбьорг лежи ей там! Хайде да побързаме!

Ший се вгледа, но не успя да различи нищо повече от още едно кълбо облаци, може би само малко по-плътни от останалите. Стрелнаха се натам.

— Трябва да има начин да се спре! — изкрещя Хаймдал. — Как се спира това нещо?

Вече бяха опитвали на три пъти да се приземят на върха, но всеки път метлите профучаваха над скалите с убийствена скорост.

— Ще трябва да използвам магия — предупреди го Ший и занарежда:

Ясен, дъб и тисове,

и малки бели рисове.

Над Стейнбьорг вече три пъти летим

и нека меко, точно да се приземим!

Метлите намалиха скоростта и Ший се приземи с лекота. Хаймдал го последва, но се заби в някаква пряспа. Измъкна се оттам с побелели вежди и коси, но лицето му беше озарено от най-ослепителната усмивка, на която беше способен.

— Все съм виждал вълшебници, Харалд, ама като теб — никога! Но намирам методите ти донякъде за драстични.

— Ако вече не ти харесва метлата — отвърна по същество Ший, — можеш да ми я дадеш, а аз ще изхвърля тази старата. Твоята ще ми свърши работа.

— Вземи я, ако толкова ти харесва. Но сега пък аз ще ти покажа нещо. — Той огради с длани устата си и изрева: — Юху-у! Зла-а-тен връ-ъх! Юху-у! Зла-а-тен връ-ъх! Твоят повелител Хаймдал Одинсон те-е вика-а-а!

Известно време не се случи нищо. След това Ший съзря трептящо многоцветно лъчене във въздуха над главата си. В небето се образуваше дъга, а той стоеше в центъра й. Но за разлика от повечето дъги тази имаше край, който се спускаше плавно в снега пред краката им. Цветовете ставаха все по-наситени и плътни, докато най-накрая закриха снега, облаците и зъберите зад тях. Надолу по дъгата препускаше огромен бял кон с метално жълта грива. Животното слезе от дъгата и зарови муцуна в гърдите на Хаймдал.

— Хайде, идвай! — подвикна Хаймдал. — Позволявам ти да яздиш с мен, но ще се качиш отзад. И да не си помислил да го ръчкаш с хундингсбана!

Ший се натовари с багажа си, съставляван от меч и метла. Конят се завъртя и се втурна по дъгата. Галопираше бързо, с дълъг разтег, но почти беззвучно — сякаш препускаше по някакво безкрайно пухено легло. Вятърът свиреше в ушите му със скорост, за която Ший можеше само да гадае.

След час-два Хаймдал обърна глава:

— Къщата на Свер е там долу, под облаците — виждам я оттук.

Дъгата се изви надолу и изчезна в сивото на облаците. За момент отново попаднаха в лепкавите им влажни прегръдки, а дъгата, с малко по-убити цветове, но не по-малко плътна, ги поведе направо към портата на фермерската къща.

Златен връх препусна до коневръза в кишавия от топящия се сняг двор. Хаймдал скочи от коня и се засили към вратата, пред която пазеха двама яки руси мъже.

— Ей — провикна се подире му Ший, — дали бих могъл да получа нещо за ядене?

— Няма време — обясни Безсънния през рамо, преди да изчезне зад вратата, за да се появи малко по-късно с рог и меч. Каза няколко думи на хората пред вратата, които прибягаха зад къщата и след миг вече извеждаха конете си.

— Герои от Валхала — обясни Хаймдал, докато се препасваше и закопчаваше. — Били са поставени тук на стража, да пазят гялахорн, докато се водят преговорите по моето освобождаване.

Той сграбчи рога и се метна на седлото. Дъгата беше сменила посоката си, но лежеше все така право пред тях, когато Златен връх препусна по нея.

Ший попита:

— А не можеш ли направо да надуеш твоя рог, без да изчакваш срещата с Один?

— В никакъв случай, вълшебнико Харалд. Странника е господар на хората и боговете. Никой не действа без негово разрешение. Но се опасявам, че ще се върне късно, много късно… — Той обърна глава и сякаш се заслуша. — Чуй това! Чуваш ли сега… Не-е, ти не би и могъл. Но моят слух долавя звуци, които ми говорят, че кучето Гарм[1] — това огромно гадно чудовище, е на свобода.

— Защо Один губи толкова време, за да достигне ада? — попита озадачено Ший.

— Ходи там дегизиран така, както го видя и ти в равнината. Пророчицата Груа е от великанско потекло. При всички положения ще откаже да го посъветва, или пък ще му даде лош съвет, ако разпознае в него аса.

Златен връх изскочи над облаците и продължи да препуска по дъгата, която сякаш преливаше в безкрая. Ший се захвана да изчислява колко ли стека щяха да излязат от това великолепно, едро и охранено животно. Никога през живота си не беше ял конско, но при това си разположение на духа нямаше нищо против да опита.

Слънцето вече се снижаваше, когато отново преминаха надолу през облаците. Този път попаднаха направо сред снежна вихрушка. Под тях и около тях Ший различаваше назъбена мрачна местност с извисяващи се, остри черни планински върхове, прекалено стръмни, за да задържат сняг.

Дъгата свърши рязко и те стъпиха на неравен път, виещ се между скалните игли. Копитата на Златен връх зачаткаха по замръзналата почва. Пътят се виеше и криволичеше надолу, към дъното на огромна гърловина; бе обграден и от двете страни със скални стълбове и стени. Снежните парцали падаха вертикално в неподвижния въздух и се посипваха върху жалките туфи мъх, които съставляваха единствената растителност тук. Студът режеше като с нож. Огромни ледени висулки с размерите на слонски хобот провисваха от всевъзможни места. Не се чуваше друг звук освен тропота на коня и забързаното му дишане, което се кондензираше в малки облачета пара, струящи от ноздрите му.

Ставаше все по-тъмно и по-тъмно, все по-студено и по-студено. Ший прошепна — и сам не знаеше защо, но му се стори много подходящо:

— Този ваш ад студен ли е?

— Най-студеният от деветте свята — отвърна Хаймдал. — Я сега ми подай големия меч, за да осветя с него пътя ни!

Ший се подчини. Всичко пред тях, доколкото можеше да се види над рамото на Хаймдал, беше непрогледен мрак, сякаш черните стени ги бяха притиснали отвсякъде. Ший пипна една от скалите на бездната, ограждащи пътя, след което рязко отдръпна ръката си. Студът от камъка опари пръстите му през дебелата ръкавица като огън.

Ушите на Златен връх щръкнаха напред в светлината на меча. В образувалия се между тях сноп лъчи внезапно блесна искрица живот, изразяваща се в тайнствено сиво-синьо фосфоресциране. Ший успя да познае и при това бегло осветление високата фигура и провисналата шапка на Странника, застанал до своето пони. Там имаше и някаква трета фигура, обвита и забулена в черно, но лицето й изобщо не се виждаше.

Один наблюдаваше приближаването им.

— Здравейте! Мугин ми донесе новините за вашето пленничество и за бягството ви, като втората новина беше определено по-добрата — каза той със звучния си глас.

Хаймдал и Ший слязоха от коня. Странника изгледа втренчено Ший.

— Ти не беше ли оня загубеняк, когото срещнах край Световния кръстопът? — попита той.

— Той и никой друг — намеси се Хаймдал. — Вълшебник и половина е, както и най-ловкият простосмъртен, който някога е държал меч. Ще го взема под моите знамена. Носим хундингсбана и главата. Успя ли да добиеш онова, за което беше дошъл?

— Да или поне долу-горе. Аз и Видар ще трябва да се изправим срещу синовете на Вълка, срещу тези отвратителни чудовища. Тор ще се бие с Червея[2]; Фрейр със Сурт. Ул със своите хора ще се изправи срещу планинските великани, а ти, доколкото зная, срещу ледените.

— Всеотче, ти си необходим. Кучето Гарм се е изскубнало и Сурт е повел огнените мечове от юг, за да ги присъедини към ледените великани. Времето настъпва.

— Ай-й! — изпищя увитата в черно фигура. — Сега вече те познах, Один! Проклети да са дните, когато езикът ми…

— Млък, вещице! — звучният му глас сякаш изпълни това окаяно място с гръм. — Надувай тогава рога, сине мой! Вдигни нашите войски, тъй като Времето настъпва.

— Ай-й! — отново запищя пронизително черната фигура. — Върви си, прокълнати, там, откъдето си дошъл!

Изпод черните одеяния се подаде ръка и Ший забеляза с настръхнали коси, че тя беше лишена от плът. Ръката сграбчи стиска сняг и я хвърли срещу Один. Той се разсмя.

— Върви си! — изпищя пророчицата и отново хвърли стиска сняг, но този път срещу Хаймдал.

Неговият единствен отговор беше да вдигне рога към устните си и да поеме дълбоко въздух.

— Върви си, казах… — изпищя отново тя.

Ший мерна за миг смразяващата кръвта гледка на голия череп под качулката, докато пророчицата се навеждаше за още сняг.

— … от което и презряно място да си се домъкнал тук!

Първите тонове на гръмогласния рог запълниха цялото пространство със страховития ек на войнствена и всепобедна музика. Скали се разтърсиха, ледени висулки започнаха да падат прекършени, а Харолд Ший видя третата стиска сняг, тази безвредна малка бучица, да полита към него от безплътните пръсти на Груа…

— Добре — каза в заключение детективът. — Искрено съжалявам, че не можете да ми помогнете с нищо повече, доктор Чалмърс. Ще трябва да известим роднините и познатите му в Сейнт Луис. От време на време наистина ни попадат такива случаи с изчезнали хора, но обикновено ги намираме. Ще се оправите с всички тези неща, нали?

— Разбира се, разбира се! — успокои го Рийд Чалмърс.

Детективът се ухили:

— При всички положения си плащате отчета, независимо дали го искате или не. Можете да го изхвърлите. Довиждане. Довиждане, доктор Чалмърс, господин Беярд. До скоро виждане.

Вратата на стаята се затвори.

Уолтър Беярд, излегнат в единствения свестен фотьойл на Харолд Ший, попита:

— Защо не му каза онова, което мислиш, че се е случило всъщност?

— Защото ще е, как да кажа, донякъде трудно за доказване — обясни Чалмърс. — Не искам да се превръщам в обект на публичен присмех.

Гертруде се намеси:

— Не беше честно от ваша страна, докторе. Дори ако не желаете да споделите с мен, можеше поне…

Беярд повдигна вежда към разтревоженото момиче:

— Ех, ех! А кой отричаше възмутено допреди малко, че е възможно Харолд да бяга от нечии майчински грижи, когато детективът го питаше очи в очи?

Гертруде се сопна:

— Първо на първо, изобщо не е така, второ на второ — изобщо не ви влиза в работата, и трето на трето — вие двамата бихте могли поне да оказвате съдействие, след като аз плащам за услугите на господин Джонсън!

— Скъпа Гертруде — каза Чалмърс, — ако смятах, че има и най-малка възможност да се помогне, щях на драго сърце да запозная вашия господин Джонсън с моята хипотеза. Но ви уверявам, че той надали ще е склонен да повярва в нея, а дори и да е, теорията не предоставя… ъ-ъ-ъ… подходяща отправна точка за неговите изследователски методи.

— И още нещо, Герт — намеси се Беярд. — В този случай можеш да докажеш всичко само в едната посока, но не и в противоположната. Ако Ший не успее да се завърне оттам, където смятаме, че е заминал, сто процента не би успял да се върне и Джонсън. Тогава защо да изпращаме Джонсън след него? — Той въздъхна. — Ще е малко калпаво без Харолд, без всичките негови…

Ву-уп! Мощен тласък на разместващи се въздушни пластове събори Чалмърс, изби картината от стената, запрати я на пода сред звук от строшено стъкло и вдигна купчинката листове от бюрото на Ший във въздуха. Може би имаше и по-дребни щети.

Дори и да беше така, нито Гертруде, нито Чалмърс, нито Беярд ги забелязаха. В средата на стаята стоеше обектът на техния разговор, увит в безчет метри одеялоподобен вълнен плат. Кожата на лицето му беше загоряла и леко изпръхнала. В лявата си ръка стискаше груба метла от върбови клонки.

— Ей! — провикна се Ший, наслаждавайки се на изражението им. — Вие тримката вечеряли ли сте вече? Да? Добре, тогава можете да дойдете и да ми правите компания, докато ям! — Той хвърли метлата в ъгъла. — Сувенир от пътуването. Свърши ми добра работа, но се опасявам, че тук няма да става за нищо.

— Н-но… — започна да заеква Чалмърс, — нали не се готвиш да отидеш в ресторанта с тези… ъ-ъ… одеяния?

— По дяволите, разбира се. Гладен съм!

— Какво ще си помислят хората?

— К’во ми пука!

— Боже Господи! — възкликна Чалмърс и излезе след Ший.

[1] Кучето Гарм — демонично куче, завързано пред пещерата Гнипахелир. Преди края на света (Рагнарьок) скъсва веригата си и се освобождава. — Б.пр. ↑

[2] Едно от имената на змея Мидгард. — Б.пр. ↑

Математика на магията

Едно

— Стек! — поръча си Харолд Ший.

— Портърхаус, сърлойн…? — започна сервитьорката.

— И от двата, само да са огромни и полуживи!

— Харолд — намеси се Гертруде Муглер, — каквото и да си решил, не забравяй диетата си. Такъв протеинов шок за мъж, който не се натоварва физически…

— Физическо натоварване ли! — изръмжа Ший. — Последното нещо, което хапнах, и то преди двайсет и четири часа, беше купичка овесена каша. Прокиснала при това. Оттогава се дуелирах с двама великани, показвах висш акробатичен пилотаж върху омагьосана метла и яздих божествен вълшебен ат… Както и да е, през цялото време съм се лашкал, мръзнал и плашил. И сега, да го тресне чукът на Тор, искам да ям!

— Харолд, ти такова… добре ли се чувстваш?

— Чудно, бебчо. Или по-скоро ще се чувствам така, след като омета първите няколко паници. — Той отново подвикна към сервитьорката: — Стек!

— Чуй, Харолд — не се отказваше Гертруде, — недей така! Изсипваш се от нищото в този безумен костюм, говориш неща, за които не би могъл да очакваш някой от нас да ти повярва…

— Дори и за това, че съм изпаднал от нищото? — подхвърли Ший.

— Кажи ми какво не е наред?

— Няма нищо, което да не е наред, а и нямам намерение да говоря за каквото и да било, преди да се посъветвам с доктор Чалмърс.

— Добре — каза Гертруде, — щом ще се държиш така… Хайде, Уолтър, какво ще кажеш за едно кино.

— Но аз искам да чуя… — проплака Уолтър.

— Бъди джентълмен поне веднъж!

— До-обре, Герт! — примири се той и на тръгване се ухили лукаво през рамо на Ший. — Да си донесъл някое момиче мечта в повече?

Ший се усмихна след тях.

— Ей онова момче там — кимна той към Чалмърс — имаше гадния навик да ми обяснява как Герт е успяла да си извоюва психологическо превъзходство над мене. Мисля, че в неговия случай можем да говорим за психологическо поробване.

Чалмърс пусна бегла усмивка:

— Забравяш непреодолимия защитен… ъ-ъ-ъ… механизъм на Уолтър.

— За какво говориш?

— Когато натискът й стане прекалено силен, той просто би могъл да заспи.

Ший сподавено прихна:

— Ако някой ни слуша, без да знае за какво говорим… Уа, яденето! — Той се нахвърли върху поднесената му порция и бързо напъха в устата си парче месо, достатъчно голямо, за да спъне кон, и запреглъща с усърдието на змия, налапала прекомерно едра жаба. Докато дъвчеше, по лицето му се изписа израз на върховно блаженство. Чалмърс отбеляза как колегата му напълно пренебрегваше факта, че поне половината ресторант се беше вторачил в странната гледка — млад дълголик мъж в торбести староскандинавски одежди се тъпче със стекове.

— Ъ-ъ-ъ… По-бавното поглъщане на храната… — подхвана Чалмърс.

Ший поклати енергично пръст, преглътна хапката си, каза:

— Въобще не ме мисли! — и заразказва историята си в свободните от дъвкане мигове.

Рийд Чалмърс слушаше разказа и гледаше с все по-изхвръкнали от изумление очи своя млад колега:

— Милостиви Боже! Това е вече третият от тия стекове, незнайно защо наричани „малки“. Ще ти прилошее.

— Последният е. Ей, сервитьор! Бих искал един хубав ябълков пай. Не, не парче! Искам цял пай! — Ший се обърна отново към Чалмърс: — И тогава привидението каза: „Върви си, откъдето си дошъл!“ И аз, хоп — тук!

Чалмърс се размисли на глас:

— Харолд, познавам те като човек, податлив на дребното прегрешение, наречено риторично преувеличение, което е несъвместимо с научната истина. Но никога не съм те улавял в умишлена фалшификация. Затова съм склонен да ти вярвам. Общата промяна във външния ти вид, както и дрехите ти, са доста убедително потвърждение.

— Променил ли съм се? — попита Ший.

— Налице са всички признаци на общо физическо укрепване, както и белезите на продължително излагане на слънце и вятър.

— И това ли е всичко?

Чалмърс се замисли:

— Може би ти се иска да чуеш, че предишното ти стеснително излъчване е заменено с основателен самоуверен блясък, нали така?

— Ами… ъ-ъ-ъ…

Чалмърс продължи:

— Хората, които осъзнават недостатъците си, са винаги петимни да чуят за някакви коренни промени, настъпили в самите тях. Но доколкото изобщо бихме могли да говорим за подобни промени у зрялата личност, то те настъпват постепенно. Не може да се очаква някаква чудотворна промяна за седмица-две. — Той се порадва на неудобството на Ший и добави: — Но ти като че ли показваш наченки на известна личностна промяна и по мое мнение — в правилна посока.

Ший се засмя:

— Ако не друго, поне се научих да ценя теорията. Ако бяхме двамата там, щяхме да направим истински чудеса с прилагането на смахнатите закони на скандинавския мит…

— Аз… — започна колебливо Чалмърс и млъкна.

— Какво?

— Нищо.

— Но нямаше да издържиш физически — завърши мисълта си Ший.

— Предполагам — въздъхна Чалмърс.

Ший продължи:

— Така че приложих на дело твоята теория за парафизиката. В онзи свят законите за подобието и заразата издържаха и най-суровата проверка… При всички положения магическите заклинания, които измислих с тяхна помощ, свършиха работа.

Чалмърс приглади сивата си грива:

— Наистина удивително! Аз действително твърдях, че е възможно дадено физическо тяло да бъде прехвърлено в друга пространственовремева рамка посредством символно логически… ъ-ъ-ъ… как го беше нарекъл ти? А, да — силогизмобил! Но е наистина потресаващо една толкова дръзка дедукция да бъде потвърдена с чисто експериментално доказателство.

Ший се намеси авторитетно:

— Така си е, вече имаме нещичко зад гърба си. Въпросът е какво ще правим с него?

Чалмърс се смръщи:

— Това вече не е толкова просто. Пред нас се разкрива една напълно нова вселена, която не можем да сравним с нищо познато ни досега освен с някои от източните религии. Безбройни светове, движещи се по успоредни, но различни пространственовремеви вектори. Но както каза ти, какво бихме могли да направим с всичко това? Ако публикувам резултатите от твоя опит, всички ще кажат, че на горкичкия Чалмърс съвсем му се е разхлопала дъската… или каквото и да е там и със сигурност ще твърдят, че някакъв си там експериментален психолог няма какво да си пъха носа във физиката. Да не се мисли за Оливър Лодж! — Чалмърс сви рамене. — Единственото задоволително доказателство в твоя подкрепа би било да изпратим отвъд някои от съмняващите се. За нещастие не можем да сме сигурни, че ще срещнат там своята Груа, стиснала шепа омагьосан сняг. Те няма да успеят да се върнат, а останали отвъд, невярващите си остават все така невярващи за нашия свят. Схващаш ли затруднението?

— Ъхъ. Чудя се какво ли е станало с битката? Може би ще е по-добре да отида да видя.

— Не бих те посъветвал. Когато са те изпратили тук, Рагнарьок едва е започвал. Би могъл да се върнеш в свят, в който великаните са победили и са сложили ръка върху всичко. Ако си жаден за приключения, наоколо ври и кипи от други не по-малко… — Гласът на Чалмърс пресекна.

— Други какво?

— Ами… може би няма значение. Тъкмо се готвех да кажа — системно постижими светове. След като ти замина, аз се съсредоточих върху развиването на структурна теория на космологията на множествените светове и…

Ший го прекъсна:

— Слушай, Чалмърс. И двамата сме се занимавали достатъчно с психология, за да се поднасяме. Нали виждам, че те яде нещо извън парафизичните изчисления.

— Харолд — въздъхна Чалмърс, — винаги съм твърдял, че от теб би излязъл много по-добър търговски агент или политик, отколкото психолог. В теорията си напълно бос, но става ли дума за практиката, за импровизацията — нямаш равен на себе си.

— Не бягай от отговора, докторе.

— Добре, де. Сигурно вече си мислиш за ново пътешествие в скоро време!

— Ами-и, тъкмо се върнах и още не съм имал време да помисля. Я! Ти да не би да искаш да кажеш, че си готов да ме придружиш, а?

Рийд Чалмърс продължаваше да се труди неуморно над парченцето хляб, от което вече беше оформил идеално гладка сива топчица.

— В действителност, Харолд, предлагам точно това. Виж ме — на петдесет и шест години съм, без семейство, без близки приятели, като, разбира се, изключим вас — двамата ми млади колеги в института „Гарадън“. Направих — или поне вярвам, че съм направил — най-значителното космологично откритие от времето на Коперник насам, но същността му е такава, че то не може да се докаже, а никой не би повярвал в него без най-убедителни доказателства. — Чалмърс леко вдигна рамене. — Моето дело е завършено, но резултатът от него не би ми донесъл полагащото се признание в този свят. Тогава защо да нямам… ъ-ъ-ъ… правото да потърся по-пълноценен живот другаде?

След като се върнаха в стаята на Ший, Чалмърс се разположи в най-удобния фотьойл, протегна крака, отпи замислено от чашата си уиски със сода и заговори:

— Струва ми се, че не бих одобрил предложението ти за Ирландия на Кухулин. Един наистина приключенски живот, но от културна гледна точка — живот варварски, оплетен в цяла мрежа от най-сложни ритуални забрани, чието нарушаване се наказва с рязане на глави.

— Ами мацките… — противопостави се Ший. — Всички онези широкобедри скандинавки ми напомняха до болка за Гертруде…

— Любовните приключения не крият особена привлекателност за човек на моите години. И като бъдещ мой партньор в това начинание ще те помоля да не забравяш, че докато ти притежаваш… ъ-ъ-ъ… някои физически умения, които би могъл да приложиш навсякъде, аз съм ограничен изключително в сферите, в които интелектуалните постижения са по-високо ценени отколкото в древна Ирландия. Единствените мъже, които не са воини и които все пак са нещо в онази епоха, са менестрелите, а аз нито мога да плета стихове, нито да дърпам струните.

Ший се ухили победоносно:

— Добре, тогава ми оставяш всички мацки. Но мисля, че имаш право и е по-добре да се откажем от древна Ирландия. — Ший заразглежда лавиците с книги. — А какво ще кажеш за това?

Чалмърс пое подадената му книга.

— М-м-м! „Кралицата на Феерия“ от Спенсър[1]… „видение подир видението се разгръща и следва музика различна“, както казва доктор Джонсън. Несъмнено блестящ и интересен свят, в който би се намерило местенце и за мен. Но се страхувам, че бихме се чувствали не съвсем намясто, ако проникнем във втората част от сказанието, където рицарите на кралица Глориана се сблъскват с все повече и повече трудности, сякаш Спенсър все повече се е отчайвал или пък по някакви причини повествованието се е изплъзнало от ръцете му и е заживяло свой собствен живот. Не съм сигурен, че бихме могли да постигнем такава степен на избирателност, че да попаднем в най-подходящия момент. В края на краищата може да се окаже, че си тръгнал за ирландската, а си пристигнал в скандинавската митология.

— Но ако ще потегляме на лов за приключения, не можеш да изключиш всички… — запротестира Ший, но изведнъж рязко замълча.

— Искаше да кажеш „рискове“, нали? Защо тогава не го довърши? — усмихна се Чалмърс. — Признавам…

Ший скокна въодушевено:

— Докторе!… Рийд!… — заговори той. — Чуй сега: защо да не прескочим направо във втората част на „Кралицата на феерия“ и да не помогнем на рицарите да се справят с положението? Нали каза, че си разработил някои нови моменти. Ще се справим по-добре от всеки друг. Гледай само какво направих в Рагнарьок, при това без да зная нещо особено.

— Нескромен си, Харолд — смъмри го Чалмърс, който вече не можеше да си намери място от възбуда. — Все пак планът ти е… ъ-ъ-ъ… доста привлекателен — да потърсим в друг свят онова, което не бихме могли да постигнем в този. Би ли ми напълнил чашата, докато обмисляме подробностите?

— Добре — съгласи се Ший. — Но първо искам да узная нещо за новите моменти от теорията, които си разработил.

Чалмърс си наложи да се успокои и да заговори в обичайния си лекторски стил:

— Според моето схващане за нещата световете ни са в отношение, каквото имат сходящ сноп успоредни вектори, където самите вектори представляват, разбира се, времето. Това ни дава шестоизмерен космос — три измерения в пространството, едно във времето и две, които определят отношението на даден свят от космоса към друг.

— Запознат си с математиката поне дотолкова, за да съзнаваш, че така нареченото „четвърто измерение“ е измерение единствено в смисъла на измеримо качество, каквито са, да речем, цветът или плътността. Същото се отнася и за междусветовните измерения. Смятам, че…

— Чакай, чакай! — намеси се Ший. — Това означава ли, че съществуват безкраен брой светове?

— Хм… Ще ми се да се научиш да не прекъсваш хората така, Харолд. Преди мислех точно като тебе, но сега смятам, че броят им е краен, макар и много голям. Сега, ако ми позволиш, ще продължа. Та смятам, че онова, което наричаме „магия“, е просто… физиката на някой от тези други светове. Тази физика е способна да действа в междусветовните измерения…

— Сега вече разбирам — отново го прекъсна Ший. — Също като светлината, която прониква в междупланетните пространства, докато на звука му е нужна проводяща среда като въздуха или водата.

— Аналогията ти далеч не е съвършена. Позволи ми да продължа. Много добре знаеш колко често във вълшебните приказки срещаме мотива за повикването и прогонването на разни неща с магия. Тези явления стават напълно правдоподобни, ако допуснем, че вълшебникът привнася неща от някой друг свят или пък съответно ги препраща там.

— Тук виждам явно противоречие — прекъсна го Ший. — След като законите на магичното не действат в проводящата среда на нашия свят, как е възможно да научаваме за тях? Искам да кажа, как успяват да проникнат във вълшебните приказки?

— Отговорът е в известна степен очевиден. Нали си спомняш забележката ми, че лудите страдат от халюцинации, защото личността им се раздвоява между нашия и някой друг свят? Същото, макар и в по-слаба степен, е в сила и за съчинителите на вълшебни приказки. Това естествено е приложимо и към всеки автор на „фентъзи“ като Дънсани или Хъбард. Когато описва някакъв необичаен свят, той предлага една донякъде тенденциозно представена версия на някакъв реален свят, притежаващ свои измерения, напълно независими от измеренията на нашия свят.

Ший отпи от уискито си със сода в пълно мълчание. След това попита:

— А защо не можем да извикваме или да отпращаме с магия нещата от нашия свят?

— Можем. Ти например с пълен успех се отпрати с магия от него. Но съществува и вероятността някои от успоредните светове да са по-леснодостъпни от други. Нашият…

— … е от по-труднодостъпните?

— Хм. Не ме прекъсвай, ако обичаш. Да. А колкото до измерението време, по-склонен съм да мисля, че пътуването между отделните светове е възможно само в посока, перпендикулярна на сходящите пространственовремеви вектори, ако приложим… подвеждащата ми аналогия.

— При все това нашите вектори, изглежда, очертават крива. По-бавният ход на времето по вътрешната страна на кривата ще съответства на по-бързо протичане на времето по външната. Нали се сещаш за често срещания мотив във вълшебните приказки — героят попада във вълшебната страна, прекарва там три дена и се връща обратно, за да установи, че са изминали три минути или три години.

— Същото важи и за прехвърлянето във въображаемата ни идея за бъдещето. Тук вече става въпрос за явен случай на движение на ума ни по някой от външните изкривени вектори със скорост, която превъзхожда хода на времето в нашата собствена вътрешна страна на кривата. Резултатът… Харолд, следиш ли мисълта ми?

Чашата на Ший тупна глухо на пода и откъм фотьойла му се разнесе подозрително похъркване. Умората най-накрая го беше съборила.

През почивните дни Ший отскочи до Кливланд. Тормозеха го някои лоши предчувствия във връзка с второто му пътуване във времето. Пипето на Чалмърс сечеше като бръснач — за това две мнения нямаше. Страхотен теоретик. Но той се интересуваше най-вече от теорията, а не от преките й резултати. Какъв ли обаче щеше да се окаже като партньор в живот, изпълнен с тежки изпитания — един петдесет и шест годишен мъж, привърженик на улегналия живот и поради това много по-близо до представата на Ший за книжен плъх, отколкото за пламенен експериментатор…

Добре де, вече беше много късно за измъкване, реши Ший, докато влизаше в магазина на „Монтроуз костюм къмпъни“. Поиска да види средновековните дрехи. Консултантът, който неизвестно защо реши, че „средновековни“ означава пиратски, изсипа пред него истинско обилие от елечета, широки ризи, тесни прилепнали панталони до коленете, шапки с всевъзможни пера и широки ботуши от фина жълта кожа. В крайна сметка Ший си избра костюм, носен някога от изпълнителя на главната роля в „Робин Худ“ на Де Ковън. Нямаше джобове, но всеки шивач щеше да се справи с този недостатък. За Чалмърс избра сходни, но доста по-обикновени дрехи — монашеско расо и качулка. Чалмърс щеше да минава за странстващ монах или поклонник, което щеше да му осигури известно положение.

Предлаганите от компанията оръжия и доспехи се оказаха не само фалшиви, но и напълно непрактични. Ризницата от метални брънки си беше едро наплетен вълнен пуловер, потопен в алуминиева боя. Бронираните плочки бяха от парчета ламарина, не по-дебела от тази на консервените кутии. Мечовете не бяха нито наточени, нито закалени, нито балансирани. Антикварните магазини не предлагаха кой знае колко по-качествена стока — старинните им оръжия бяха главно кавалерийски саби от времето на Гражданската война. Ший реши да използва собствената си фехтовална шпага. Острието й беше здраво и ако отвинтеше наконечника, наточеше добре върха и успееше да направи нещо като ножница, щеше да си осигури сносно оръжие, с което да кара до намирането на нещо по-добро.

Най-сериозният проблем, както обясни на Чалмърс веднага след завръщането си, си оставаха магическите заклинания, които имаха намерение да използват след пристигането си.

— И как очакваш да прочетеш нещо на английски във вълшебната страна, след като ти казвам, че не успях да разбера и ред от книгата си в Скандинавия.

— Предвиждах нещо подобно — отвърна Чалмърс. — Забравяш, че математиката е… ъ-ъ-ъ… независима от думите, универсален език.

— Добре де, но дали математическите ти символи ще означават същите неща?

— Погледни този лист, Харолд. След като поначало съм запознат с принципите на символната логика, бих могъл най-напред да погледна това нарисувано уравнение с една-единствена ябълка вляво и множество ябълки вдясно, като по такъв начин ще заключа, че ябълката принадлежи към класа ябълки. Оттам пък мога да заключа, че малкият подковообразен символ в центъра означава „е член на клас от“.

— Наистина ли си мислиш, че ще свърши работа? А и сигурен ли си, че и двамата ще попаднем в една и съща част на вълшебния свят?

Чалмърс сви рамене:

— А можем ли да сме сигурни, че няма да попаднем в света на гръцката митология? Около тоя начин на прехвърляне все още има някои детайли, които трябва да се доизпипат. Това, което можем, е да се хванем за ръка, да прочетем заклинанията в един глас и да се надяваме на най-доброто.

Ший се ухили:

— Какво пък, дори и да не се получи… Предполагам, че вече сме готови. — Той пое дълбоко въздух. — Ако P се равнява на не-Q, Q предполага не-P, което е еквивалентно или на P, или на Q, или на никое от тях, но не и на двете едновременно. Но ако не-P не е предполагано от не-Q, контраимпликативната форма на съждението… Влезте, госпожо Лад.

Хазяйката на Ший отвори вратата и понечи да каже нещо. Но от устата й не излезе нито звук. Тя се беше захласнала в двамата уважавани психолози, застанали един до друг в средновековни костюми и с пътнически торби на рамо. Те се бяха хванали ръка за ръка, а в свободните си ръце стискаха листове хартия. Чалмърс се изчерви от неудобство.

Ший се поклони с лекота:

— Правим експеримент, госпожо Лад. Може би ще отсъстваме за известно време. Ако господин Беярд пита за нас, кажете му, че може да погледне листовете в най-горното дясно чекмедже. А вие може да изпратите това писмо. Благодаря. — Той се обърна към Чалмърс и обясни: — За Герт е — предупреждавам я да не си харчи парите, за да изпраща Джонсън след нас.

— Но, господин Ший… — започна хазяйката.

— Моля ви, госпожо Лад. Ако искате, можете да седнете и да наблюдавате. Да вървим, докторе… може да се изведе заключението, отнасящо се за връзката между двата класа, дори ако доказателството се отнася единствено за част от третия клас, с който са свързани и двата. Положително или отрицателно, утвърждаваното за даден клас би могло да се утвърждава по сходен начин за всичко, определяно като съдържащо се в този клас…

Госпожа Лад наблюдаваше над разлюляната си мощна гръд. Очите й се бяха изцъклили; беше насъбрала материал за клюки за месеци напред.

Фю-ут! Въздухът в стаята се раздвижи и разпиля листовете по масата и пепелта от пепелниците. Госпожа Лад успя да се овладее и размаха все още треперещата си ръка през пространството, където допреди миг се бяха намирали странно облечените й наематели.

Ръката й не срещна съпротива.

[1] Едмънд Спенсър (1552–1599) — английски поет, автор на пасторалната поема „Календарът на овчаря“ и на алегоричната епопея „Кралицата на Феерия“. Феерия е вълшебният свят на феите. — Б.пр. ↑

Две

Чалмърс заговори първи:

— Изумително! А аз си мислех, че преминаването ще е по-трудно.

— Ъхъ — каза Ший, подуши въздуха и се огледа наоколо. — Прилича ми на най-обикновена гора, но, слава Богу, не толкова ледена, колкото скандинавските.

— Наистина. Макар и да не разпознавам този вид дървета.

— Предполагам, че са някаква разновидност на евкалипта. Това говори за топъл и сух климат. А ако се вгледаме в положението на слънцето, ще установим, че е следобед и че е по-добре да тръгваме.

— Напълно споделям мнението ти. Накъде предлагаш да вървим?

— Не знам, но мога да проверя. — Ший пусна торбата си на земята, покачи се на най-близкото дърво и извика надолу: — Не виждам почти нищо. Не, чакай, ей нататък има някакво нанадолнище. — Той махна с ръка, за да покаже, и се подхлъзна, поради което спускането му приличаше по-скоро на малко торнадо от клонки и отлюспена кора.

Тръгнаха надолу по склона с надеждата, че пред тях лежи речна долина, в която най-вероятно ще открият и някакво селище. След около километър силен стържещ звук ги накара да се заковат на място. Продължиха предпазливо по посока на звука. Пред очите им се разкри гледката на строен петнист елен, чешещ рогата си в кората на голямо дърво. Когато ги чу, той вдигна глава, изпръхтя и грациозно се отдалечи.

— Пробиват му рогата — отбеляза Ший. — Значи трябва да е или късно лято, или ранна есен.

— Никога не съм предполагал, че си горски човек, Харолд.

— За какво, по дяволите, намекваш с това „горски чо…“ Ама ти за това ли? Аз съм човек с опит, докторе. А това пък какво беше?

Някъде отдалеч се разнесе продължително „уау“, което прозвуча така мелодично, сякаш някой беше прокарал лък по струна на виолончело.

Чалмърс потри замислено с пръст брадата си:

— Удивително приличаше на лъвски рев. А тук не би трябвало да има лъвове.

Звукът се повтори по-силен от преди.

— На твое място не бих се обзаложил — каза Ший. — Ако не ме лъже паметта, светът на твоя Спенсър би трябвало да гъмжи от лъвове, както и от камили, мечки, вълци, леопарди, зубри, а също и от фавноподобни великани и сарацини. А да не говорим за кресливия звяр, който в допълнение към най-отвратителните си качества убива и хора. Всъщност дали лъвовете могат да се катерят по дърветата?

— Велики Боже! Не зная как стои въпросът с лъвовете, но не съм сигурен дали самият аз ще мога, затова да тръгваме.

Те продължиха в избраната посока през гората и покрай тях отново се заредиха полянки и шубраци, но така и не откриха нещо, което да прилича на пътека или на път. Излезе свеж ветрец, който раздвижи короните на дърветата. Кашлящият рев на лъва отново процепи въздуха, при което Ший и Чалмърс несъзнателно преминаха в лек тръс, след което се спогледаха и отново закрачиха по-бавно.

— Никак не е зле за човек на моите години от време на време да се пораздвижва така — пуфтеше Чалмърс.

Ший се усмихна с половин уста. Излязоха в края на някаква ливада, която се спускаше стръмно и двеста метра по-надолу опираше в редица дървета, които по всяка вероятност ограждаха река. Ший отново се покатери на едно от близките дървета, за да се огледа. Отвъд реката и широката й, плитка долина се издигаше замък, смален от отдалечеността, жълтеещ в лъчите на ниското слънце и с флагове, мързеливо полюшващи се над кулите. Ший съобщи новините.

— Можеш ли да различиш нещо от герба върху флаговете? — подвикна в отговор Чалмърс. — Аз имах… имам известни познания по хералдика. Може да ни е от полза, ако узнаем с кого си имаме работа.

— Нищичко! — извика Ший и се спусна на земята. — Вятърът не е достатъчно силен, а и са прекалено далеч. Но все пак бих опитал късмета си по-скоро там, отколкото в менюто на лъвовете. Да вървим.

С тона на говорител на гарова радиоуредба, който съобщава, че експресът за Чикаго, Лапорт и Саут Бенд е композиран на 18-и коловоз, някой прогъгна иззад портата:

— Кой иска да влезе в замъка Колтрок?

Притежателят на одремания глас не се виждаше никакъв, но очите на пътешествениците мярнаха метален проблясък в прореза на една от надвесените тераси — точно там, където влизаше едната верига за спускането на подвижния мост.

Ший извика предварително обмисления отговор:

— Пътниците Харолд Ший, благородник и скуайър[1], и Рийд Чалмърс, странстващ монах! — И за миг се замисли какво ли щяха да си кажат за неговото „благородник“, ако знаеха, че баща му беше главен счетоводител в месопреработвателен концерн.

В това време дойде отговорът:

— Това е замък на дамите и добродетелта. Светият човек може да влезе в името на Всевишния, но нито един благородник няма право да влезе, ако не е придружен от своята почтена дама, защото обичаят тук е такъв.

Ший и Чалмърс се спогледаха. По лицето на Чалмърс се беше изписала щастлива усмивка:

— Фантастична избирателност! — възхити се тихо той. — Такава точност! Тъкмо в началото на четвъртата книга на Спенсър… — Шепотът му изведнъж заглъхна, а усмивката леко помръкна. — А какво ще правим, като не те пускат да влезеш…

— Ти влизай. Аз ще се оправя. Спал съм на открито и преди.

— Но…

Точно в този миг вратата в подвижната метална решетка на крепостната порта се отвори и през нея излезе мъж в доспехи, явно подпомогнат от нечий услужлив крак. Зад решетката някой се изсмя подигравателно. После оттам се появи и кон. Мъжът улови поводите му и тръгна към пътешествениците. Беше нисък, с късо подстригана коса. Стар белег изкривяваше единия ъгъл на устата му в скръбна усмивка.

— Здравей — каза Ший. — Изхвърлиха ли те?

— Името ми е Хардимор. Да — настъпи часът за вечерня и тъй като съм без дама, лишиха ме от почтения подслон на замъка. — Той се усмихна накриво и попита: — А твоето име? Не, не ми го казвай сега, защото виждам, че вечерята и постелята ми се приближават, възседнали испански жребец.

Пътешествениците се извърнаха, за да проследят погледа на Хардимор. През ливадите към замъка приближаваха едър черен ат и по-дребен испански жребец, понесли на гърбовете си рицар в доспехи и неговата дама. Тя яздеше на дамско седло, потънала в куп напълно безполезни, влачещи се и веещи се финтифлюшки.

Дребният рицар се метна на седлото с изненадваща ловкост за килограмите на железарията по него. Той изкрещя:

— Рицарю, отстъпи ми дамата си или се защитавай! — и шумно захлопна забралото си.

По-дребният кон на дамата отби встрани. Когато успя да я разгледа, Ший подсвирна тихо: слаба, бледа девойка, с черти, изваяни със съвършенството на камея, и с деликатно окръглени вежди. Другият ездач безмълвно свали платнения калъф от черния си щит, върху който със сребро бяха изобразени пречупени върхове на копия. Той вдигна черното си рицарско копие в готовност.

По бойниците на замъка заизникваха любопитни глави. Ший усети, че някой го подръпва за ръкава и чу гласа на Чалмърс.

— Този Хардимор си търси белята… — обясни по-възрастният психолог. — Черно с пречупени копия е гербът на Бритомарт.

Ший наблюдаваше рицарите, които бяха пришпорили конете си в тежък галоп. Копията се удариха оглушително в щитовете и в привечерния сумрак се разлетяха искри. Главата на дребосъка от замъка отхвръкна назад, краката му — нагоре, при което той изпълни съвсем прилично салто във въздуха. Приземи се на главата си с грохота на десетметрова котвена верига, изпусната върху ламаринен покрив.

Непознатият рицар дръпна поводите на коня и го подкара отново на бавен ход. Ший, последван от Чалмърс, се затича към мястото, където се беше прострял сър Хардимор. Дребният рицар изглеждаше съвсем безжизнен. Докато Ший опипваше с неопитни пръсти закопчалките на шлема му, Хардимор се изправи немощно до седнало положение и свали шлема си, след което пое дълбоко въздух.

— Бога ми! — отбеляза с унила усмивка той. — Бил съм се с Бландамор Желязната ръка, но това беше най-якият удар, който някога съм отнасял. — Той вдигна поглед към рицаря победител, който се приближи. — Изглежда, не съм си премерил силите. На кого дължа удоволствието да нощувам при щурците?

Другият рицар вдигна забралото, зад което беше скрил младото си румено лице.

— Вие наистина сте много мил човек, млади господине — отговори с ясен, висок глас той, — и доколкото зависи от мен, няма да прекарате нощта сред щурци и призраци. Хей, стража!

Стражът се показа през вратата в решетката.

— Ваше височество? — отзова се той.

— Спечелих ли честно правото си да вляза в замъка Колтрок като рицар на тази дама?

— Наистина спечелихте!

Рицарят с пречупените копия на черен фон хвана с две ръце шлема си и го свали. Изпод него бликна слънчев водопад от руси коси, които се стичаха по раменете и стигаха чак до кръста на рицар… ката. Ший чу как Чалмърс изцъка с език зад гърба му:

— Нали ти казах, че е Бритомарт! — И едва тогава Харолд си спомни, че това беше името на войнствената девица от книгата на Спенсър, която помилаше почти всички мъже, препречвали пътя й.

Тя заговори отново:

— Тогава заявявам, че съм дамата на доблестния рицар, който беше сразен в двубоя. И тъй като вече има дама, той би могъл да влезе.

Стражът ги изгледа обезпокоен и се почеса по брадичката:

— Случаят е много засукан. Ако вие сте неин рицар, но пък сте негова дама, как така тя ще е вашата дама или пък той — вашият рицар? Бога ми, сигурен съм, че това не може да го разплете и самият сър Артегал. Влезте и тримата!

В този момент се намеси Ший:

— Простете ми, госпожице, но се питах дали не бих могъл да мина за придружител на вашата приятелка?

— Невъзможно е, господине! — отговори му високомерно тя. — Тя не може да има никакви придружители, докато не я върна на съпруга й, тъй като тя е лейди Аморет, която Бизиран, заклинателят, открадна от обятията на законния й съпруг. Ако искате да станете неин рицар, ще трябва да премерите силите си с мен, както постъпи сър Хардимор.

— Хм-м-м — замисли се Ший, — но нали влизате като дама на Хардимор? — И двамата кимнаха, при което той се обърна към Хардимор: — Ако притежавах кон и нужните доспехи, сър рицарю, щях да се бия с вас по всички правила за правото да придружавам госпожица Бритомарт. Но единственият двубой, на който мога да ви предизвикам, е с мечове, без коне и без доспехи.

По белязаното лице на Хардимор се изписа изумление, което премина в нещо като усмивка.

— Вижте сега, това е доста странно предизвикателство… — започна той.

— Но не е нечувано — прекъсна го величествената Бритомарт. — Спомням си, че сър Артегал се би по този начин с тримата братя при Тракския брод.

Чалмърс отново подръпна Ший за ръкава:

— Харолд, смятам, че не е най-умното…

— Шшшт! Зная какво правя. Е, сър рицарю, какво ще кажете?

— Готово. — Сър Хардимор се измъкна от стоманения си пашкул и запристъпя неуверено по меката трева, която беше свикнал да прекосява в метални обувки.

Хардимор претегли и развъртя меча и с двете си ръце. След това го прехвърли в дясната и тръгна към Ший, който го изчакваше спокойно и от време на време полюляваше шпагата. Хардимор нанесе няколко загряващи удара, които Ший парира с лекота. След като се почувства по-уверен, Хардимор се втурна чевръсто в атака и вдигна меча си за истински удар. Ший изпъна ръка и направи напад, като целеше незащитената ръка на противника си. Не улучи и отскочи, преди рицарският меч, кървавочервен от отблясъците на залязващото слънце, да се спусне над главата му.

Едва когато мечът се озова долу, Ший го отби встрани с париране в кварта, като внимателно избягна прякото попадение на масивното острие върху тънката шпага. Хардимор се помъчи отново да разполови главата на Ший. Но Ший се гмурна и елегантно прободе незащитената му ръка. Слухът му улови как Чалмърс пое шумно дъх, както и окуражителното подвикване на Бритомарт: „Браво, много смело!“

Хардимор отново налетя, развъртял меча си. Ший парира, атакува, отново пропусна, но задържа в напад и прониза ръката на рицаря чисто при ремиза[2]. Тънката стоманена игла премина през мускулите като през масло. Бритомарт изръкопляска.

Ший изтегли острието, отново застана в изходно положение и полюлявайки подканящо шпагата пред себе си, попита:

— Стига ли ти толкова?

— По дяволите, не! — изхриптя Хардимор. Ръкавът на ризата му беше тъмночервен от попилата в него кръв, а и рицарят видимо се потеше, но гледаше с мрачна решителност. Хвана меча с две ръце и леко простена. Шпагата блесна и разпра подгизналия ръкав. Хардимор отби и задържа меча пред себе си, като се опитваше да наподоби фехтовалната стойка на Ший. Харолд удари острието му на два пъти със силен звън, отблъсна го със захват в октава и нападна. Хардимор се спаси с отскок. Ший го последва. Тънкото острие на шпагата съскаше злобно, а Хардимор го наблюдаваше като омагьосан. Той се опита да парира повторния напад, но вече трудно овладяваше огромното си оръжие. Ший жужеше около него и го принуждаваше да отстъпва на зигзаг, докато най-после реши, че го е докарал според замисъла си, финтира го и направи напад. Спря острието си точно когато то докосна гръдния кош на противника. Хардимор направи крачка назад, но кракът му не намери опора. Той вдигна ръце, а мечът му се развъртя лудо във въздуха, проблесна и потъна с тих плясък в рова. Сър Хардимор го последва значително по-шумно.

Когато изплува на повърхността с позеленяло от водорасли лице, Ший коленичи край рова.

Хардимор се развика помежду щедрите глътки застояла вода, които самоотвержено отпиваше:

— По… мощ! Не мо… га ’а плу’ам!

Ший му протегна тоягата на Чалмърс. Хардимор се хвана и се изтегли от рова. Докато се изправяше, той установи, че острието на гадното оръжие отново проблясва пред лицето му.

— Отказваш ли се? — попита Ший.

Хардимор примигна, изкашля известно количество вода и падна на колене.

— Признавам се за победен — промърмори без особена жар той. И допълни: — По дяволите! Другия път ще те бия, господарю Харолд!

— Да, но този път те бих аз — каза Ший. — В края на краищата и аз имам право да не искам да спя при щурците.

— Наистина се радвам за теб — каза искрено Хардимор и се хвана за ранената ръка. — Това, което ме безпокои най-много, е, че на два пъти бях направен за смях пред благородните рицари и дами в замъка Колтрок. А на всичко отгоре ще трябва да остана и навън.

Чалмърс се намеси:

— А в замъка нямат ли някаква разпоредба за приютяване на хора в беда?

— Мисля, че това е точно моят случай. Болните или ранени рицари имат право да влязат и да престоят зад стените, докато състоянието им се подобри.

— Добре — намеси се Ший, — само от ръката можеш да изкараш месец-два.

— А може и да сте пипнали някоя простуда при къпането в рова — намеси се със съвет и Чалмърс.

— Благодаря, преподобни. Като че ли имате право — каза Хардимор и кихна за опит.

— Вложи повече чувство — посъветва го на свой ред Ший.

Хардимор го послуша и прибави мъчителна кашлица.

— О-о-ох, изгарям в треска! — развика се той и намигна на пътешествениците. — Добри хора от замъка, хвърлете ми поне плащ да се увия или ще погина! О-ох!

Хардимор се стовари съвсем реалистично на земята. Пътешествениците го повдигнаха и го подкрепяха, докато той се клатушкаше с премрежен от треската поглед към вратата на замъка. Бритомарт и Аморет ги последваха. Рицарката водеше трите коня. Този път стражата не намери какво да възрази.

[1] Скуайър (ист.) — оръженосец, щитоносец. — Б.пр. ↑

[2] Ремиз (фехт.) — връщане. — Б.пр. ↑

Три

Някаква тръба изсвири три тона, докато минаваха през вратата в решетката. Последният беше фалшив. Когато влязоха в плочестия двор, застлан с омърляна слама, пътниците бяха наобиколени от рояк малки пажове в ярки, разноцветни костюми. Хлапетата се засуетиха, но явно знаеха какво да правят. Прикрепиха се по двойки към всеки от новопристигналите и ги поведоха към вратата на високата сграда от сив камък, която се издигаше на срещуположния край на двора.

Ший беше взет на буксир от двама младежи, в чиито погледи се четеше благоговение. Те носеха средновековни клинове с по един червен и един бял крачол. Докато катереше след тях витата стълба, едното момче се обърна и изписука:

— Наистина ли сте само оръженосец, господине?

— Шшт! — обади се другият паж. — Как може да си толкова невъзпитан, Бевис? Може ли да разговаряш така с господаря!

— Няма нищо — успокои го Ший. — Да, само оръженосец съм. Защо?

— Ами защото сте наистина невероятен фехтовач, уважаеми господине. Сър Хардимор е много добър рицар. — Пажът го изгледа с копнеж. — А ще ми покажете ли онзи номер със захващането на противниковото острие, уважаеми господине? Искам да убия един магьосник.

Бяха се спрели пред входа на продълговата висока стая с огромно легло с балдахин в ъгъла. Единият паж се затича, коленичи пред стола с кръстосани крака и го избърса, за да може Ший да се разположи. Когато Харолд седна, другият се пресегна и разкопча портупея му, докато първият се изнесе на бегом от стаята. Миг по-късно той отново влезе с голям бакърен леген с димяща вода и преметната през ръката си кърпа.

Ший предположи, че му предлагат да си измие ръцете, които определено имаха нужда от това.

— От името на замъка Колтрок — занарежда Бевис — моля негова светлост да прости, че не му предлагаме баня, но часът за вечеря…

Той беше прекъснат от ужасяващо разногласен тръбен рев (повечето от тръбачите свиреха фалшиво, но пък всички до един — различни мелодии), който с пълен успех можеше да възвестява настъпването на новата година.

— Фанфарите за вечеря! — обяви малкият Бевис, който донякъде досаждаше на Ший, тъй като се беше захванал да бърше ръцете му с кърпата. — Да вървим!

Навън се смрачаваше. Витата стълба тънеше в катранено непрогледна тъмнина. Ший се зарадва на направляващата ръка на пажа. Момчето го преведе със сигурна крачка по стълбите, след това през някакво малко преддверие, осветено от една-единствена факла. Отвори някаква врата и извика с тънкото си гласче:

— Господин Харолд дьо Ший!

Залата зад вратата беше просторна — най-малко петнайсет метра на дължина и поне още толкова на ширина, и според американските разбирания — оскъдно осветявана от редуващите се по стените факли и свещници. Ший, който съвсем наскоро се беше нагледал на още по-големи тъмници в света на скандинавските митове, реши, че осветлението е напълно задоволително. Той видя, че помещението е пълно с мъже и жени, които бъбреха помежду си, докато преминаваха в трапезарията под някакъв свод в противоположния край на залата.

Не виждаше Чалмърс. Затова пък Бритомарт се открояваше само на няколко крачки от него. Тя беше най-висока в залата, ако се изключеше самият Ший, или по-точно, явно бяха еднакви на ръст — метър и деветдесет и три сантиметра.

Ший си проправи път до нея.

— Е, господин оръженосецо — поздрави го без усмивка тя, — изглежда, че след като вече съм ваша дама, ще трябва да ме придружавате по време на вечерята. Можете да ме целунете по бузата, но никакви волности, разбрано?

Тя му поднесе бузата си и тъй като от него явно се очакваше да постъпи именно по този начин, Ший я целуна. Не беше никак трудно. Само малко грим и това-онова и щеше да оглави класациите в Холивуд.

Предвождани от Бевис, те влязоха в обширната трапезария. Отведоха ги до по-високата централна част на П-образната маса. Ший се зарадва, когато видя вече настанения Чалмърс. Разделяше ги едно място, заето от камеоликата Аморет. Чалмърс май изобщо не беше във възторг от факта, че страдалката набиваше своите неволи в ухото му със скоростта на лека картечница.

— … о, а на какви други ужасни мъчения ме подлагаше този гнусен демон Бизиран! — не спираше да нарежда тя. — По цял ден в килията си трябваше да понасям гнусни представления и да чувам невъобразими неща. Току ми описва как моят Скадамор ми изневерява, току ми предлага най-висока цена за моята добродетел…

— И колко пъти на ден си искаше? — попита рицарят, който седеше срещу тях, като се наведе над масата.

— Никога по-малко от шест — отвърна Аморет, — а често дори и по двайсет. Когато му отказвах — както постъпвах всеки път, — той ставаше непоносим…

Ший чуваше тихите думи на Чалмърс: „Какво, никога? Никога. Точно така, никога…“

Рицарят отново се наведе и каза:

— Сър Скадамор може само да се гордее със своята съпруга, преживяла заради него такива ужаси, без да се пречупи.

— А какво друго да прави? — прекъсна го с леден глас Бритомарт.

— Сещам се за едно-две неща — подхвърли Ший.

Холивудската хубавица впи в него гневните си сини очи:

— Господин оръженосецо, тези намеци са низки и хвърлят петно върху рицарската чест! Ако ги бях чула отвъд тези врати, щях да очистя това безчестие с копие и меч.

Ший с изумление установи, че тя се гневеше съвсем чистосърдечно.

— Извинявам се, опитах се да се пошегувам — каза той.

— Целомъдрието, господине, не е прицел за груби закачки!

Преди да продължат приятния си разговор, слухът на Ший отново беше взривен от „фанфарния“ вой. В трапезарията се заизвива плътна колона от пажове със сребърни блюда в ръце. Ший забеляза, че пред всеки кавалер и неговата дама поставяха по едно общо блюдо за двамата. При него и Бритомарт положението беше същото. Явно това беше напълно в духа на разбиранията за рицарска „дама“. Ший много искаше да попита дали този статут не включва и други общи неща, но предвид бурната реакция на Бритомарт на невинната му закачка по адрес на Аморет предпочете да си замълчи.

Тръбите ревнаха наново, този път за да възвестят за колона прислужници, които влязоха, понесли големи подноси с храна. Пред Ший и Бритомарт поставиха огромна торта, изкусно оформена като тумбест средновековен кораб, върху която Бевис се нахвърли с остър нож. Докато хлапето се справяше със сладкиша, Чалмърс се пресегна зад гърба на Аморет, подръпна Ший за ръкава и каза:

— Всичко върви според плана.

— Какво искаш да кажеш?

— Логическите уравнения. Хвърлих им един поглед, след като се настаних. Отначало доста ме затрудниха, но опитах с ключовите уравнения, които бях приготвил, и всичко си дойде на мястото.

— В такъв случай вече можеш да правиш магии?

— Със сигурност. Опитах една малка магия върху котето, което се въртеше из стаята. Направих заклинание с няколко пера и му изникнаха криле. — Чалмърс цъкна с език. — Готов съм да се обзаложа, че тази вечер на птичките в гората ще им се спукат сърчицата. Котето излетя през прозореца.

Ший усети, че някой го смушква от другата страна, и се обърна към Бритомарт.

— Ще благоволи ли моят господар да си вземе пръв, което е негово право? — подкани го тя, като посочи общото им блюдо. Изражението на лицето й говореше за нейното най-искрено желание на онеправдана жена мъжът, който и да е той, да се задави още с първия залък. Ший я премери с поглед.

— Дума да не става! — отвърна той. — Само след вас. В края на краищата вие сте по-голям рицар от мен. Свалихте Хардимор с копието си. Ако не го бяхте обработили предварително, нямаше да постигна нищо с него.

Усмивката на Бритомарт му показа, че беше разгадал правилно психиката й.

— Благодаря — каза тя и зарови ръка в парчетата месо, които се бяха оказали скрити в трюма на тортата кораб, извади едър къс и го напъха в устата си. Ший последва примера й. Изведнъж подскочи като ужилен и се пресегна за бокала с вино.

На вкус месото не можеше да се сравнява с нищо друго на света. То беше силно посолено и подсладено, а онова, което беше останало от вкуса и аромата му, беше удавено в убийствено тежката миризма и лютивина на карамфила. Две едри сълзи на безсилна агония се застичаха по бузите на Ший, докато той се опитваше да намери спасение във виното.

То го удари с гъста миризма на канела. Сълзите вече се лееха като река.

— О, добри ми оръженосецо Харолд — разнесе се гласът на Аморет, — нищо чудно че плачете, когато слушате през какви страдания съм преминала. Има ли друга достойна жена, понесла такива гнусни мъчения?

— Ако питате мен — намеси се един рицар, седнал малко по-нататък, — този Бизиран е долна, гнусна и зла гад и съм готов на драго сърце да тръгна още утре, за да го открия и да сложа край на дните му.

Бритомарт се изсмя:

— Няма да го откриеш така лесно, сър Ерайвън. Първо трябва да знаеш, че Бизиран живее в горите, обитавани от лоузълите, тези най-противни твари, които са наполовина хора, но ядат човешка плът. Не са злина за пренебрегване. Второ, Бизиран крие замъка си с магия и е трудно да го откриеш. И трето, дори да откриеш замъка, а в него и самия Бизиран, ще ти се наложи да установиш, че той е много могъщ боец, с когото малцина могат да мерят сили. Доколкото ми е известно, в цяла Феерия има само двама души, които могат да го победят.

— И кои са те? — попита сър Ерайвън.

— Първият е сър Кембъл, който е невероятно храбър рицар. Освен това негова съпруга е Кембина, която е толкова веща в бялата магия, че може да проникне както през владенията на лоузълите, така и през заклинанията на самия Бизиран. Вторият е моят годеник, сър Артегал, съдия при двора на кралицата.

— Виждате ли?! — проплака Аморет. — Ето това беше човекът, който ме беше нарочил. О, какви страдания! О, как изобщо…

— Шшшт! — прекъсна я Чалмърс. — Храната ви ще изстине, детето ми!

— Колко сте прав, преподобни! — Едра сълза се стече по нежната й бузка, докато тя усърдно оформяше с ръка огромна топка храна, която някак успя да напъха в устата си. Докато дъвчеше, тя все пак успя да нададе още един сърцераздирателен вик: — О, какво щях да правя без приятелите, които ми се притекоха в нужда?!

Апетитът на крехкото създание беше не по-малко неутешим.

Тръбите отново прогърмяха в края на вечерята и в залата навлезе колоната от прислужници, които отнесоха блюдата, а някои от тях се появиха отново с още храна. Пажове се затичаха към двойките с купи топла вода и кърпи. Сър Ерайвън вдигна високо бокала си и отново го тропна на масата.

— Ей, па-аж! — изрева той. — Чашата ми е празна. Да не би в Колтрок да имате обичай да оставяте гостите си да умират от жажда?

Прислужникът направи знак на другия и след миг някакво съсухрено човече с елек от нещавена кожа се приближи забързано и се поклони пред сър Ерайвън.

— Милостиви господарю — каза то, — моля за извинение, но виното ни бе нападнато от непозната болест и прокисна. Цялото вино на замъка Колтрок. Добрият Фрей Монтелиус произнесе заклинание за прогонване на болестта, но без особена полза. Другата магия трябва да е била по-силна.

— К’во-о? Да те емнат всички дяволи геенски, да не би да искаш да пием вода! — ревна той, след това сви рамене и се обърна към Чалмърс: — Нали виждате как е при нас, преподобни? Всеки ден ние, рицарите на Феерия, сме обсаждани и заклещвани все повече от тези зли магии и най-накрая няма да има къде да се дяваме. Не се и съмнявам, че ще ни свият някой номер и на турнира.

— Какъв турнир? — попита Ший.

— Турнирът на Сатиран, горския рицар, ще се проведе в горския му замък след три дни. Ще бъде най-гордият и весел празник. Ще има двубои с копие на кон, след това и ръкопашен бой за наградата при рицарите, а после и турнир по красота при дамите. Чух, че призът за красота при дамите щял да бъде прословутият пояс на лейди Флоримел, който може да бъде надянат само от най-целомъдрената дама.

— О-о-о, как ме плашите! — възмути се Аморет. — Нали знаете, че бях открадната тъкмо по време на турнир. Сега, след като вече зная, че ще има магьосници, едва ли ще се осмеля да присъствам там. Само като си помислиш, че някой от тях би могъл да вземе наградата за доблест, а аз да му бъда присъдена по право!

— Аз ще се състезавам на арената заради тебе — изрече малко надуто Бритомарт.

— А нима победителите в мъжкия турнир получават победителките в турнира за красота? — намеси се Ший.

Сър Ерайвън го погледна с известно учудване:

— Ти май си падаш по шегите, а? Не, виждам, че действително не си тукашен и не знаеш. Ами да, такъв е обичаят във Феерия. Но много се съмнявам… с всички тия магьосници и заклинания… — Той поклати мрачно глава.

— А дали с моя приятел Чалмърс не бихме могли да ви помогнем с нещо?

— С какво?

Чалмърс правеше отчаяни знаци, за да привлече вниманието му и да го накара да замълчи, но Ший изобщо не му обърна внимание.

— Ние поназнайваме някои наши си магии. Чиста бяла магия като на лейди Кембина, за която стана дума. Сега да видим… Рийд, мислиш ли, че би могъл да помогнеш с нещо по въпроса с виното?

— Хм… ами… уф… предполагам, че бих могъл, Харолд. Но не мислиш ли, че…

Ший не изслуша възражението му.

— Ако имате малко търпение — обърна се към компанията той, — моят приятел странстващият монах ще ни покаже нещо от своята магия. Какво ще ти е нужно, Рийд?

Чалмърс смръщи вежди:

— Галон. Галон и нещо… вода. Вероятно няколко капки добро вино, няколко зърна грозде и дафинови листа…

Някой го прекъсна:

— По-лесно е да издоиш от пиле мляко, отколкото да получиш грозде в Колтрок. Миналата седмица птичи ята опоскаха лозята ни до голо. Магьосническа орисия; нещо не ни обичат много.

— По дяволите! А намира ли ви се поне здрава бъчва?

— Има, да го вземат мътните! Рудигер, дай тук празна бъчва!

Дотъркаляха бъчвата в средата на залата. Когато видяха приготовленията, гостите зажужаха. Чалмърс искаше разни продукти, които му бяха все така учтиво отказвани, докато най-накрая се сдоби с цял поднос втвърден на кубчета захаросан мед с доста неправилна форма, но той щеше да „влезе в работа вместо захарни бучки, и без това изборът не е прекалено богат“, както каза Чалмърс на Ший.

Парче въглен послужи на Чалмърс вместо молив. Върху всяко кубче той изписа буквата O, C или H. В средата на стаята разпалиха малък огън направо върху каменния под. Чалмърс разтопи част от медените кубчета в част от водата. Наля в бъчвата медената вода, след което хвърли вътре и стиска слама. Останалите кубчета мед започна да подрежда на масата с трескави пръсти, сякаш играеше на някакви измислени от него анаграми, като междувременно мърмореше напевно:

Колкото и да сравнявам вечерите наши

с… ъ-ъ-ъ… образа на щастието прежно,

само скуката откривам в пустите ни прашни чаши.

О, къде отлитна радостта ни нежна?

Затова и нещичкото искам, що ни радваше преди.

За да разцъфне в пъстри цветове нощта

и на приятелите наши скуката да изцери.

Защо в главите трезви се замътва тя?

Смени се! От водата какво по-лошо на света?!

Докато говореше, ръцете му разместиха кубчетата и ги подредиха така:

— За Бога! — изкрещя рицар с къса брада, който беше вперил невярващ поглед в бурето. — Монахът го направи-и!

Чалмърс отиде при бъчвата, обра сламата от повърхността, гребна с бокала си и отпи.

— Милостиви Боже! — промърмори не съвсем набожно той.

— Какво излезе, Рийд? — попита Ший.

— Опитай — подаде му бокала Чалмърс.

Ший опита и за втори път тази вечер едва не прекатури масата.

Течността беше най-добрият скоч, който бе минавал по небцето му.

Прежаднелият сър Ерайвън се обади нетърпеливо:

— Е, какво? Да не би да сте объркали заклинанието си за вино?

— Няма такова нещо — успокои го Чалмърс, — само дето стана малко по-… ъ-ъ-ъ… силничко.

— Мога ли да опитам, преподобни?

— Само по-внимателно — предупреди го Ший и му подаде бокала на Чалмърс.

Сър Ерайвън отпи съвсем внимателно, но въпреки това взривно се закашля:

— Уха-а! Питие, достойно само за олимпийските богове! Само те имат глътка, която да издържи такъв огън. Но мисля да си поискам една чаша.

Ший разреди уискито с вода, преди слугите да го бяха насипали в каните и разлели по чашите. Рицарят с късата брада подуши с вид на познавач:

— Не мирише на никое от познатите ми вина — заяви той.

— Истина си е! — намеси се Ерайвън. — Но е чист нектар и кара човека да се чувства чу-удесно-о! Я налейте тук още една!

— Мога ли да ви помоля и аз за една чаша? — поиска си срамежливо Аморет.

Чалмърс се огледа нещастно, а Бритомарт взе нещата в свои ръце.

— Аз ще опитам тази странна вода преди тебе — отсече тя, надигна чашата, която споделяха с Ший, и отпи дълга, щедра глътка.

Очите й изхвръкнаха и се насълзиха, но тя запази достойнството си.

— Прекалено… силно е за малката ми приятелка — заяви Бритомарт, когато успя отново да си поеме дъх.

— Но, лейди Бритомарт…

— Не! Казах не и толкова!

Прислужниците бързаха да разливат уискито, след което се провлачваше диря от по-шумни разговори, по-пиперливи шеги и по-голямо оживление. В пространството между масите дори започна някакъв танц, който се изразяваше в това да държиш партньора си за ръка и да се кланяш насам-натам. Ший беше излял в себе си точно толкова уиски, колкото да даде воля на вродената си дързост. Той се наведе към Бритомарт:

— Би ли желала моята дама да потанцува?

— Не! — отвърна тържествено дамата му. — Не! Толкова грижи и отговорности — кога да се науча? Още едно питие тук, моля!

— Хайде де! И аз също не зная тукашните танци, но можем да опитаме.

— Не! — отсече тя. — Бедничката Бритомарт никога не може да си позволи и най-дребните удоволствия. Все тя да оправя не дотам целомъдрените и да дава добър пример за непорочна добродетел. Никой не го е грижа за нея.

Ший видя как Чалмърс сипа уиски на Аморет. Съвършената красавица го обърна на екс, след което заприказва много бързо за всички жертви, които направила, за да се запази чиста за съпруга си. Чалмърс започна да се оглежда наоколо за помощ. „Така му се пада!“ — помисли си Ший, Бритомарт го задърпа за ръкава.

— Безобразие! — въздъхна тя. — Всички казват: „Бритомарт е мъжко момиче, ще се оправи само.“

— Толкова ли е зле?

— ’Ного по-’ле. Исках да кажа: много по-зле. Всички те говорят: „Бритомарт няма чувство за хумор.“ И то само защото си гледам работата. Съвестно. Там е проблемът. Ти нали не смяташ, че съм лишена от чувство за хумор? Отговори ми, господин Харолд дьо Ший! — погледна го изпитателно тя.

Дълбоко в себе си той беше сигурен, че „всички те“ са прави. Но отговори с плам:

— Разбира се!

— Чудесно. Сърцето ми ликува, че е намерило някой, който го разбира. Харесваш ми, оръженосецо Харолд. Висок си, а не като тия трътлести нерези наоколо. Кажи ми истината, нали не мислиш, че съм много висока, че съм просто едра руса кранта?

— Прогони тази мисъл!

— А би ли казал, че съм хубава?

— И още как! — Ший вече се чудеше как ли ще свърши всичко това.

— Ама наистина ли, истински хубава, дори както съм си висока?

— Разбира се! Заклевам ти се! Честна дума! — Ший виждаше, че Бритомарт едва сдържа сълзите си, а Чалмърс напразно се мъчи да спре словоизлиянията на Аморет.

— Това е велико. Толкова съм щастлива да открия най-после мъж, който да ме харесва като жена. Всички те ми се възхищават, но никой не ме има за жена. Трябвам им за добрия пример. Да ти кажа ли една тайна? — Тя се наведе към Ший толкова недвусмислено, че той се огледа притеснено, за да види дали не привличаха общото внимание.

Нямаше такава опасност. Сър Ерайвън гонеше с изражение а ла Харпо Маркс някаква закръглена пискаща дама от колона към колона. Танцуващите се движеха на зигзаг. Откъм ъгъла, където рицарите вече залагаха ризите си на ашици, се носеше силна врява.

— Да ти кажа ли тайната? — извиси глас неговата дама. — Уморих се да бъда добър пример. Искам да си поживея като хората. Поне веднъж. Ей така! — Тя сграбчи Ший, сякаш беше любимото й кученце, намести го в скута си и го целуна с цялата нежност на развилняло се торнадо. След това го вдигна от скута си със същата изумителна сила и го постави отново на стола му. — Не! — изрече мрачно тя. — Не. Моите отговорности! Трябва да мисля за тях! — Самотна едра сълза се търколи по бузата й. — Хайде, Аморет, трябва да си лягаме!

Лъчите на утринното слънце все още не бяха докоснали каменната настилка на двора, когато Ший се завърна ухилен до уши и подвикна бодро на Чалмърс:

— Направо да не повярваш какъв е курсът на среброто тук, Рийд! Конят с магарето излизат не повече от четири долара и шейсет цента.

— Цял капитал! А аз се страхувах, че може да секат монетите си от друг метал или изобщо да нямат пари. А дали това магаре е… ъ-ъ-ъ… питомно?

— Най-кроткото, което съм виждал. Здравейте, момичета!

Момичетата бяха току-що излюпилите се Бритомарт и Аморет. Бритомарт се беше напъхала в доспехите си и от шлема й надничаше мрачно, войнствено лице.

— Как сте тази сутрин? — попита най-безочливо Ший.

— Главата ми се цепи от най-жестокото главоболие, което някога съм изпитвала, както сигурно се досещаш! — Бритомарт се обърна. — Хайде, Аморет, няма по-добро спасение от чистия въздух и ако тръгнем сега, ще бъдем в замъка на Сатиран тъкмо когато пристигнат и ездачите. Те ще потеглят по-късно, но ще препускат усилено.

— Ние също отиваме натам — каза Ший. — Дали няма да е по-добре да тръгнем с вас?

— За да ни пазите ли? Ха! Ако се стигне до истински бой, надали ще можеш да направиш нещо с твоята губерка. Или искате да пътувате под закрилата на моето оръжие? — Тя го разтърси и металът по нея задрънча.

Ший се ухили:

— В края на краищата чисто формално ти си моята възлюблена дама…

Той се наведе, за да избегне юмрука й, а след това пъргаво отскочи извън обсега й на действие.

В този момент се обади Аморет:

— О, Бритомарт, достави ми това удоволствие, нека им позволим да яздят с нас! Старият магьосник е толкова състрадателен.

Ший забеляза как Чалмърс започна да се върти неспокойно, но вече беше късно да свирят отбой. Когато жените се приготвиха, четиримата излязоха заедно през портата на замъка. Ший яздеше до гробовно смълчаната Бритомарт и чуваше зад гърба си жизнерадостното чуруликане на Аморет, прекъсвано от време на време от едносричните отговори на Чалмърс.

Така нареченият път не беше нищо повече от прокарана покрай реката конска пътека, подходяща за езда, но не и за превозни средства. Горските полянки, които се срещаха начесто около Колтрок, постепенно изчезнаха. Дърветата наоколо им все повече се сгъстяваха и ставаха все по-високи, докато най-накрая около ездачите се възцари постоянен сумрак, прорязван само тук-там от някой ярък слънчев лъч.

След около два часа непрестанна езда Бритомарт дръпна поводите на коня си, а когато Аморет се приближи, рицарката обяви:

— Ще се изкъпя в реката. Идваш ли с мене, Аморет?

Младото момиче се изчерви и се усмихна пресилено:

— Ами нашите кавалери…

— … са си кавалери — каза Бритомарт и хвърли на Ший поглед, който убедително говореше, че за него ще е най-добре да се държи като истински кавалер. — Ако има нещо, ще ви извикаме.

Тя поведе приятелката си по склона към реката, между покритите с мъх дънери.

Двамата мъже се отдръпнаха от пътя и седнаха да отдъхнат.

— Какво е положението с магиите? — поиска да се осведоми Ший.

— Хм… — започна професорът. — Били сме напълно прави за общото влошаване на условията в кралството. Изглежда, всички тук го съзнават, но или не знаят какво го причинява, или не знаят какво да предприемат.

— А ти знаеш ли?

Чалмърс щипна замислено брадичката си:

— Струва ми се съвсем разумно да подозираме, че в основата на всичко това стоят действията на някаква своеобразна гилдия на злото, в която ръководно място заемат магьосници като този Бизиран, за който стана дума снощи. Бих посочил прокисването на виното и унищожаването на гроздето като най-очебийни примери. Не бих се учудил, ако открия, че тук действа добре организирана революционна конспирация. Въпросът, дали това подривно предприятие е оправдано, е, разбира се, от чисто нравствено естество, доколкото почива на онзи комплекс от чувства, които германската философска школа обозначава с един от типично трудно произносимите си термини Weltansicht[1]. Следователно не бихме могли да говорим за научно установяване…

— Ясно — прекъсна го Ший. — Но я ми кажи какво бихме могли да предприемем ние.

— Не съм много сигурен. Най-доброто, което бихме могли да направим на първо време, е да видим някои от тези хора в действие и да се запознаем с някои от техниките им. Този турнир… Господи, какво беше това?!

Откъм реката се дочу писък. Ший се втренчи в Чалмърс и не отмести поглед в продължение на три безкрайни секунди. После скочи и се затича по посока на вика.

Когато премина пояса от високи храсти, той видя двете жени, потопени до шията в плитък вир по средата на реката. Право към тях, с гръб към Ший, газеха двама наглед полудиви, полуголи мъже в карирани шотландски полички, които се смееха щастливо с цяло гърло.

В този момент Ший направи голяма глупост. Той изтегли шпагата си, спусна се по двуметровия стръмен бряг и нагази във водата, като през цялото време крещеше подир мъжете. Те се извърнаха към него, измъкнаха широките си мечове от кожените ножници и зашляпаха към него. Едва сега той осъзна своята глупост: до коленете във вода той не можеше да разчита на играта с крака. В най-добрия случай можеше да се справи с единия от противниците си. Но и с двамата…

Гардът на шпагата му звънна като камбана при парирането на първия удар. Рипостът[2] му не успя, но мъжът с поличка леко поддаде. С крайчеца на окото си Ший видя как вторият мъж заобикаля отдалеч, за да му излезе в гръб. Парира, нападна, парира.

— Юху-у! — изрева дивакът и замахна отново. Ший отстъпи крачка назад, за да не изпусне от очи втория. Вледеняващ ужас скова кръвта му, когато кракът му се подхлъзна върху камък на дъното. Вторият мъжага хукна срещу него, като развъртя меча си с две ръце, готов да го разсече от край до край. Бойният му вик „Юху-у!“ не се отличаваше с особена оригиналност. Заслушан в него, Ший осъзна с болезнена яснота, че вече няма начин да се справи…

Нещо просвистя във въздуха, голям камък блъсна втория мъж по главата и го просна в реката. Първият дивак явно беше решил, че е време да привършат с милувките, и се втурна в бясна атака. Ший отстъпи още крачка, приплъзна се, изправи се отново, парира и отново отстъпи. Водата връзваше краката му като с букаи. Не смееше да посрещне твърдо яростните удари на меча, които биха отнесли тънкото му острие. Още крачка назад и още една, и още, и още… Водата вече стигаше до глезените му. Сега! Освобождаване, контриране, първа — втора, напад… острието на шпагата прониза гръдния кош на дивака и се показа откъм гърба му. Ший се отдръпна и изгледа мъжа, чиито колене се подгънаха. Тялото му рухна във водата.

Другият вече се беше изправил малко по-надолу по течението. Когато Ший се запъти към него, той се изкатери по стръмния бряг и побягна като сръндак, а празната му ножница го заудря по бутовете.

Гласът на Аморет обяви:

— Можете да дойдете, господа!

Ший и Чалмърс слязоха при реката и намериха вече облечените момичета да сушат косите си на слънцето, прихванали ги с ръце. Ший се обърна към Бритомарт:

— Ти ли хвърли онзи камък?

— Да! И благодаря, оръженосецо Харолд. Не само ти благодаря, но и те моля да ми простиш, че презрително гледах на смъртоносното ти острие като на играчка.

— Ами, онзи, вторият, щеше да ми отнесе главата, ако не го беше замерила с камъка. Но ти само ми кажи защо останахте да пищите в онова вирче, когато само още две-три крачки и щяхте да сте в дълбоката вода? Или не можете да плувате?

— Можем да плуваме — отвърна тя. — Но никога не бихме изложили непристойно на показ телата си. Особено пък пред дивите да дерга.

Ший се въздържа от по-нататъшни обсъждания на спорния въпрос дали е по-добре да се изложиш на смърт, или да се оставиш на една съдба, която Бритомарт очевидно смяташе за много по-лоша. Русата красавица се държеше вече много по-дружелюбно и не си струваше да я разлютява с доводите си по въпроси, които не търпяха обсъждане.

Когато отново потеглиха на път, Бритомарт позволи на Аморет да надува главата на Чалмърс с безкрайните описания на своите неволи и подкара коня си до Ший. Ший поведе разговора, като задаваше насочващи въпроси, без да разкрива собствените си оскъдни познания за обкръжаващия ги свят.

Бритомарт беше, както стана ясно, един от „компаньоните“, тоест офицер или „конт“[3], в старофранкския смисъл на думата, на кралица Глориана. Били дванайсет на брой, като всеки от тях имал своя собствена сфера на действие в рамките на Феерия.

„Ето ти и средновековна полицайка“ — помисли си Ший и я попита дали при компаньоните има деление на по-висши и по-низши.

— Зависи от гледната точка — отговори му Бритомарт. — Ако става дума за чисто мъжки взаимоотношения, властта ми е по-незначителна от тази на доблестните рицари сър Кембъл и сър Траямонд. А ако става въпрос за правосъдие, всички стоят по-долу от сър Артегал.

Гласът й леко потрепна при споменаването на последното име. Ший си припомни, че беше говорила за него предната вечер.

— Разкажи ми за него.

— О, той е най-доблестният и благороден негодник, бъди сигурен! — Тя така заби шпори в хълбоците на коня си, че се наложи да го успокоява с вик. — Мирен, Белтран!

— Да? — подкани я окуражаващо Ший.

— Ами физически е добре сложен, леко мургав и с тъмна коса; доста висок и толкова силен с копието, че нито Редкрос, нито дори самият принц Артур могат да издържат удара му. Аз така се и запознах с него. Бихме се и аз бях по-добра с копието, но в боя с мечове той направо ме помля и щеше да ме убие, ако не беше разбрал, че съм жена. Оттогава съм влюбена в него — завърши простичко тя.

Неповторим начин за сваляне, помисли си Ший, но нямаше как да отрече, че дори в света на двайсети век имаше момичета, които харесваха по-твърдия подход. Но на глас каза само:

— Сигурно той също си е паднал по тебе, а?

Бритомарт го изненада с тежка въздишка:

— Уви, доблестни оръженосецо, трябва да ти призная, че не знам. Вярно е, че той сам настоя да се сгодим, но винаги е по разни нескончаеми турнири и преследвания. Все ще се женим, когато се върне, ама къде ти… Когато се върне, хвали смелостта или силата ми. Тупне ме по гърба и рече: „Добрата ми стара Бритомарт, знаех, че мога да разчитам на тебе. А сега имам друга задачка за тебе: този път ще е дракон…“

— Хм… — замислено изръмжа Ший. — Предполагам, че не си и чувала за психология?

— Не, не съм.

— А случва ли ти се понякога да се издокараш? Искам да кажа, като онези дами в замъка Колтрок.

— И каква полза от тия парцалки? Мога ли да изпълнявам задачите си на компаньон в подобни дрехи?

— А опитвала ли си да му повъртиш очи и да му кажеш колко е чудесен?

— Не, по дяволите! Бог знае какво ще си помисли той за момиче с такова неприлично поведение?

— Ето тук вече грешиш. Той само това и чака! Виж сега, девойките в моята страна са много добри в тези хватки, а аз зная повечето от триковете им. Ще ти покажа някои от тях, а ти ще можеш да се упражняваш върху мен. И няма да ти се сърдя.

Вечерята им, която беше повече от лека, се състоеше от твърдия черен хляб и парчето сирене, които Бритомарт извади от торбата зад седлото си. Спаха върху меки постели от папрати с дебелина седем-осем сантиметра. На следващия ден потеглиха в същия ред. Чалмърс изненадващо не се противопостави.

— Младата дама — както обясни той на Ший — е действително прекалено по-… ъ-ъ-ъ… словоохотлива, но пък разполага с доста информация за методите на този Бизиран. Така че ми се налага да предпочета компанията й.

Още щом потеглиха, Бритомарт вдигна забралото си, извъртя очи и произнесе с нега:

— Сигурно си изморен от битката си с великаните, повелителю мой. Хайде, разкажи ми. Обичам да слушам гласа ти…

Ший се усмихна:

— Малко преиграваш, момиче. По-добре опитай още веднъж.

— Трябва да си изморен… Опа-а, я да видим какво са ни подготвили тук!

Пътят им беше описал завой и ги беше извел до нещо като високопланинска ливада. Още с излизането им от горския гъсталак под ярките слънчеви лъчи беше прозвучал острият боен зов на нечия тръба и в далечния край на ливадата проблесна метал. Ший различи рицар с щит на вълнообразни зелени ивици, който насочи копието си за бой и препусна към тях.

— Самият сър Перидел — процеди по полицейски Бритомарт. — Изпечен злодей и развратник. Ха! Ще си получиш дуела! Глориана! — Последният й вик беше заглушен от захлопнатото забрало. Едрият й черен жребец се впусна в тежък галоп срещу внезапно появилия се враг, а насоченото абаносово копие стърчеше застрашително пред главата му. Сблъскаха се със страховит трясък. Перидел се задържа на седлото, но краката на коня му се подгънаха. Мъжът и животното рухнаха заедно сред облак прах…

Ричард и Чалмърс стигнаха до него почти едновременно и успяха да изтеглят коня. Когато свалиха шлема на Перидел, той дишаше, но от ъгълчето на устните му се процеждаше тънка струйка кръв. Беше в безсъзнание.

Докато го гледаше, Ший беше споходен от внезапно вдъхновение.

— Бритомарт, я ми кажи какво по закон трябва да направи човек, за да се сдобие с доспехите и оръжието на някой рицар като този тук?

Бритомарт измери сурово с поглед проснатия мъж:

— Тъй като този измислен рицар ни нападна пръв, по закон те ми принадлежат.

— Сигурно е чул, че съм под твоята закрила — изписка отмаляло Аморет. — О, горката аз, колко ли още опасности ме очакват!

Ший беше упорит:

— Просто ми мина през ума, че бих могъл да се възползвам от тях…

Оръженосецът на Перидел, младеж с едва забележим мъх по бузите и тръба през рамо, се беше приближил към групичката им. Беше коленичил до господаря си и се опитваше да го върне към живот, като от време на време наливаше между устните му част от съдържанието на малка плоска манерка. В този момент той вдигна поглед към Бритомарт и каза:

— Не трябваше да го наказвате така жестоко, благородни господарю. Той успя да ви зърне само за миг, докато се изкачвахте, и помисли дамата за лейди Флоримел.

Лицето на Бритомарт пламна от гняв.

— Точно така! — кресна тя. — И когато говорим за наказания, още не сме приключили. Аз, господине, съм Бритомарт, от компаньоните, а вашият Перидел е най-безмозъчният мошеник, който някога се е раждал. Свали доспехите и оръжията му!

— А какво става с моя въпрос? — настоя Ший. — Този турнир…

— Не можеш да отидеш на турнира в рицарски доспехи, без да си въведен в рицарско достойнство, доблестни оръженосецо.

— Кхъ-кхъ! — прокашля се Чалмърс. — Струва ми се, че нашият млад приятел би бил достойно попълнение на рицарите в двора на кралица Глориана.

— Правилно, преподобни — съгласи се Бритомарт, — но рицарският обет не се поема толкова лесно. Кандидатът трябва да бди над доспехите си в църква или параклис в продължение на цяла една нощ и да разполага с двама рицари, които да поръчителстват за него; или пък трябва да извърши някакъв голям подвиг на бойното поле. Не разполагаме нито с едната, нито с другата възможност.

— Спомням си как моят Скадамор… — оживи се Аморет.

— А дали няма да може — прекъсна я Чалмърс — той да положи пред вас някаква клетва, която да му дава някакви по-особени пълномощия?

— Няма никакви… — започна да обяснява Бритомарт, но внезапно замълча. — Точно така, тъкмо в момента нямам оръженосец. Ако ти, господин Харолд, положиш клетва и ме придружиш като мой оръженосец, което ще рече — без плюмаж на шлема, всичко това може да се уреди.

Клетвата беше достатъчно лесна — за вярност към кралица Глориана изобщо и в частност към Бритомарт, обещание да сразява злодеите, да защищава слабите и тъй нататък.

Ший и Чалмърс се заеха да свалят доспехите от тялото на сър Перидел. През цялото време оръженосецът му цъкаше разсеяно с език. Някъде насред усиленото му разсъбличане Перидел взе да идва в съзнание и се наложи Чалмърс да седне на главата му, за да мине всичко без излишни усложнения.

Ший установи, че металният костюм е по-тежък от очакваното, както и че нагръдната броня леко му стяга. Но за негово щастие Перидел, който беше доста охранен млад мъж с торбички под очите, се оказа с голяма глава. Така че Ший нямаше никакви проблеми с едрокалибрения шлем, от който Бритомарт свали плюмажа с тежък мах с дръжката на меча си.

Освен това тя му даде калъфа на своя щит, като обясни, че само като зърне Периделовия щит, всеки втори рицар по пътя им ще предизвика Харолд на смъртен двубой.

По обед изядоха остатъка от провизиите си. Ший привлече вниманието на Чалмърс върху факта, че е невъзможно в един и същи ден човек да е преситен както откъм храна, така и откъм преживявания. Затова, когато пред очите им изникнаха очертанията на грубия и полускрит сред дърветата замък на Сатиран, първата му мисъл беше за обилната вечеря, която вероятно ги очакваше. За разлика от замъка Колтрок тук зад портата и подвижната решетка се откриваше огромен вътрешен двор. Някакви работници блъскаха с чукове по издигнатите за случая дървени трибуни в единия му край.

Мястото беше пълно с рицари и дами, повечето от които познати на Бритомарт и Аморет. Ший скоро съвсем изгуби сметката на хората, на които беше представен. Но точно преди вечеря го запознаха с рицар, когото нямаше как да забрави — със самия Сатиран, едър като мечка, с дълга правоъгълна брада и груб силен глас.

— Всички приятели на Бритомарт са и мои приятели! — каза гръмогласно той. — Я се разположете удобно край масата. Изгладнели сте, а, к’во ш’кажете? Всички тук сме гладни като вълци. — Той изцъка с език. — Гледай да се нахраниш здраво, оръженосецо, че утре ще ти трябва сила. Знаеш ли какви шампиони ще кръстосат копие и меч? Бландамор Желязната ръка вече пристигна. Тук са и Кембъл и Траямонд.

[1] Светоглед (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Рипост (фехт.) — атака непосредствено след парирането на противников удар. — Б.пр. ↑

[3] Конт (дословно компаньон) — през средновековието служител на краля. През XV в. губи материалния си израз и се превръща в почетна наследствена титла. — Б.пр. ↑

Четири

В десет часа на следващата сутрин Ший излезе от куполоподобния замък и запримигва срещу силните слънчеви лъчи. Бронята му стягаше на най-невероятни места, а огромният меч на кръста му тежеше колкото всички хладни оръжия, които беше похващал до този ден, взети заедно.

Трибуните бяха завършени и вече заети от гласовита тълпа благородници и дами в ярки дрехи. В средата й, върху отделна, заслонена с балдахин естрада, седеше мъж със снежнобяла коса и брада. Той държеше снопче жълти клечки.

— Кой е този? — обърна се Ший към Бритомарт, която прекосяваше на стъпка пред него широкия двор към редицата сенници на отсрещната страна.

— Шшт! Това е почетният съдия на арената. Всеки път, когато някой от рицарите извърши нещо достойно за отбелязване, той ще прави нарез върху неговата пръчица. Така ще бъде избран най-добрият.

Те вече бяха стигнали до редицата сенници, зад която конярите поддържаха в готовност конете на рицарите. Опитният вестител, който мина на кон покрай тях, успя да изтръгне от тръбата си три поредни верни тона. Зад него върху гърба на едър бял кон се поклащаше Сатиран. Той беше без шлем и се усмихваше и кимаше като симпатичен тромав мечок. В ръцете си държеше пищно инкрустирано златно ковчеже. Когато стигна пред трибуните, той го отвори и извади отвътре дълъг колан с фина и сложна изработка, върху който проблясваха скъпоценни камъни. Тръбачът изкара още един наниз звуци и ревна с цяло гърло:

— Това е поясът на Флоримел, който може да бъде носен само от целомъдрена жена. Той е наградата за дамата, която ще бъде оценена като най-красива измежду всички, които присъстват на турнира, а самата тя ще стане дама на рицаря, който спечели наградата за смелост и умение. Това са правилата.

— Малко глупости, а, к’во ш’кажете? — прокънтя гласът на ухиления Сатиран.

Ший чу до себе си Бритомарт да промърморва нещо от рода на: „Никакви обноски!“ Горският рицар завърши обиколката и се спря близо до тях. Неговият оръженосец му подаде шлема. От противоположната страна на арената се зададе рицар с дълго тънко копие в ръка, с което леко чукна щита на Сатиран. След това се оттегли отново в своя ъгъл.

— Познаваш ли го? — попита Ший колкото да се намира на приказка.

— Не, не го познавам — отвърна му Бритомарт. — Някой от сарацините е: виж, шлемът му завършва с шип и полумесец, а и раменните му плочки стърчат.

Тръбата изсвири отново — този път само два предупредителни тона. Противниците се втурнаха едни срещу други. При сблъсъка се разнесе звук като от падането на поне дузина изпуснати отвисоко чайници. Наоколо се разлетяха трески от начупилите се копия. Никой от дуелиращите се не падна, но конят на сарацина залиташе, когато стигна до близкия край на арената, а ездачът му се олюляваше като пиян на седлото и търсеше опора.

За победител при бурните овации от трибуните беше избран Сатиран. Ший съзря Чалмърс, който беше на трибуната и викаше наравно с всички останали. До него имаше някаква жена с тежък воал, чиято стройна фигура в плътно прилепналата рокля говореше за приятна външност.

Друг рицар застана на противоположния край на арената. Сред тълпата се разнесе шепот.

— Бландамор Желязната ръка — отбеляза Бритомарт, когато тръбата изсвири. Отново препускане и кухо метално издрънчаване. Този път обаче Сатиран се беше прицелил по-хитро. Бландамор се претъркаля през задницата на коня си и се стовари на земята сред взрив от аплодисменти. Още преди да го бяха изнесли, мястото му в далечния край на арената беше заето от друг претендент. Сатиран събори и него, но след двубоя се върна с вдигнато забрало и докато тръскаше главата си, сякаш за да я проясни, ревна: „Гиворс!“

Неговият оръженосец притича и му поднесе чаша вино. Бритомарт подвикна към него:

— Мой ред ли е вече?

— Не, госпожо — успокои я той. — Ферамонт ще поеме следващата серия.

Ший видя дребно смугло човече с черен триъгълник на златен фон върху щита да подкарва коня си и да заема мястото на Сатиран. Препускането и сблъсъците бързо бяха подновени. След втория набег на Ферамонт по арената на срещуположния край се появиха едновременно двама рицари. Покрай Ший се промуши паж, който призоваваше някого, чието име звучеше като „сър Партибор“, да се присъедини към Ферамонт и да се дуелира за честта на защитниците.

Този път на арената издрънчаха два пъти повече железа и се вдигна пушилка. Сър Партибор, или както там му беше името, падна. Но се изправи, додрънча до коня си и изтегли меч от седлото си. След това го размаха по посока на рицаря, който го беше съборил, и избоботи нещо в шлема си. Другият се върна, пусна строшеното си копие на земята, изтегли своя меч, привдигна се на стремената и замахна за удар, който би обезглавил и слон. Защитникът го отклони без проблеми с вдигнат щит. Пешакът и човекът на коня се въртяха един около друг и се млатеха сред тежък, страховит звън на метал. Ферамонт беше свалил другия противник сред облак прах и от двете страни се приготвиха да участват нови рицари.

Ший се обърна към Бритомарт:

— А ти няма ли да влезеш?

Тя се усмихна и поклати глава:

— Това са вече рицари от втора ръка. Трябва да знаеш, благородни оръженосецо, че обичаят по нашите земи е в турнирите най-напред да участват по един или двама от първите рицари, което сториха Сатиран за нас, защитниците и Бландамор за противниците. След това се предоставя възможност на по-младите да натрупат слава, а ние, компаньоните, оставаме настрана, докато не бъдем поканени.

Ший се готвеше да попита за начина, по който се определяха отборите, но Бритомарт сграбчи ръката му:

— Ха! Виж! Онзи там с жиронията[1] в черно и сребърно.

В другия край на арената Ший съзря едър рус мъж, който тъкмо надяваше шлема си. Върху щита му бяха изрисувани редуващи се черни и сребърни триъгълници, които се схождаха в една точка — изглежда, тази фигура трябваше да е „жиронията“.

— Това може да е само сър Кембъл и никой друг! — продължи въодушевено Бритомарт.

Докато Бритомарт се възхищаваше, здравенякът пришпори коня си и се вряза в оформилото се на арената меле. Един от по-неопитните спешени рицари, който се опита да го спре, беше ударен като кегла и се затъркаля под конските копита. Ший искрено се надяваше черепът на младежа да е издържал.

Ферамонт, който междувременно си беше набавил ново копие, се втурна срещу Кембъл. Малко преди черно-златното и черно-сребърното да се сблъскат, Кембъл пусна своето копие на земята. С едно-единствено чисто и плавно движение той се гмурна под върха на Ферамонтовото копие, откачи боздугана от седлото си и със страхотен бекхенд го стовари върху тила на Ферамонт. Ферамонт се свлече тежко от седлото си и се просна в безсъзнание. Трибуните пощуряха. Бритомарт крещеше с цяло гърло: „Това се казва удар! Браво!“, и пристъпяше от крак на крак.

Ший видя как лицето на застаналия наблизо Сатиран помръкна и чу металния звън, с който той захлопна забралото си веднага щом Кембъл се вряза отново в мелето и размахал яростно боздугана си, се зае да прочиства редиците на защитниците по системата на рицар по удар. Тревожните викове го предупредиха за приближаването на Сатиран. Той бързо обърна коня си и посрещна предводителя на защитниците, като изби с боздугана си върха на противниковото копие. Но Сатиран не беше вчерашен. Когато оръжието му отскочи нагоре, той просто отмести удара от щита върху дясното рамо на Кембъл. Дългото копие улучи сглобката в бронята и се пръсна на стотици тресчици. Кембъл се свлече на земята, а от рамото му стърчеше забитият прекършен връх на копието.

С радостни викове защитниците се втурнаха да пленят Кембъл. Значително по-многобройните претенденти обкръжиха своя паднал рицар и започнаха да го бранят. Встрани от баталията задържалите се на конете си рицари все още се дуелираха с копия.

Над всеобщата дандания се извиси гласът на тръбата. Ший видя откъм страната на претендентите на арената да се появява нов боец. Той беше едър, широкоплещест мъж. Всички сглобки в бронята му бяха умело прикрити зад изкусно изработени месингови дъбови листа, а на шлема му имаше изящно изваян във формата на плюмаж метален дъбов лист. Без каквито и да е други обозначения и без излишно забавяне непознатият насочи копието си и се втурна срещу Сатиран, който току-що се беше сдобил с ново копие от оръженосеца си. Бу-ум! Копието на Сатиран се изметна, но копието на непознатия издържа. Предводителят на защитниците прелетя на метър и половина зад опашката на коня си и се простря в безсъзнание на земята. Победителят се оттегли в своя край на арената и препусна отново. Падна втори защитник.

Бритомарт се обърна към Ший.

— Ето това вече е мъж на място — обясни тя — и бих могла да вляза, за да се бия срещу него. Ще гледаш непрестанно към мен, доблестни оръженосецо, и ако ме свалят от коня, ще се наложи ти да ме извадиш от мелето.

Тя тръгна. Раненият Кембъл, позабравен сред оживлението при появата на новия шампион, беше изтеглен на безопасно място под сенниците на противниковия отбор. Сега схватката се беше преместила около Сатиран, който немощно се опитваше да се изправи на крака.

Зад Ший изсвири тръба. Той се обърна и видя Бритомарт готова за бой. Рицарят с дъбовата шума също я чу и се втурна насреща й.

Копието му се натроши, а копието на Бритомарт издържа. Макар непознатият да беше убил донякъде силата на удара, като го беше отклонил така, че върхът се плъзна по рамото му, неговият кон не издържа и залитна. Дъбовият лист се олюля на седлото, не успя да възвърне координацията си и се стовари с дрънчене в прахоляка.

Рицарката тръгна към своя край, но се върна да отвърне с помахване на бурните овации от трибуните.

Нов претендент зае мястото на рицаря с дъбовите листа. Бритомарт приготви копието си, за да го посрещне.

Тогава един рицар — Ший разпозна Бландамор по трите кръстосани стрели върху щита и туниката над бронята — се откъсна от борбата около Сатиран. Само с два скока конят му го изведе в позиция встрани и отчасти в тил на Бритомарт. Тя чу предупредителните викове от трибуните прекалено късно, за да избегне тежкия удар на развъртяния му меч, който се стовари в основата на шлема й. Бритомарт се свлече на земята. Бландамор на свой ред скочи на земята с меч в ръка. Някой изкрещя: „Мръсен удар!“. Ший вече тичаше с все сили към мястото, а ръцете му изтегляха тежкия меч.

Бландамор тъкмо беше вдигнал меч да посече Бритомарт, но реши да насочи удара си към новия противник. Ший отби тромаво с огромното и тежко острие, като с ъгълчето на окото си забеляза, че Бритомарт вече се беше изправила на коляно и откачаше боздугана от колана си.

Бландамор замахна отново. „За нищо не става тоя прът“ — помисли си Ший. Тъкмо докато се опитваше да развърти тежкото острие, получи силен удар в главата. Той залитна, а очите му се насълзиха от болка. По-скоро за да запази равновесие, отколкото за нещо друго, той развъртя меча около себе си като чукохвъргач преди мятане.

Улучи рамото на Бландамор.

Ший почувства как бронята поддаде под острието му. Мъжът пред него рухна, облян в кръв. Светът се изпълни с болезнено пронизителния вой на фанфарите. Войници с алебарди навлязоха на арената и започнаха да разделят биещите се. Бритомарт повдигна забралото си и посочи мъжа в броня, който подрипваше в краката й като заклано пиле.

— Услуга за услуга! — отбеляза тя. — Този безчестен рицар те удари отстрани и тъкмо се готвеше да повтори, когато го улучих с боздугана. — След което замълча, докато и двамата разглеждаха зелените вълнообразни линии на сър Перидел върху туниката на поваления мъж. — И все пак ти дължа благодарност, доблестни оръженосецо. Без твоята помощ вторият удар на коварния Бландамор сигурно щеше да ме завари неподготвена.

— Няма защо — каза Ший и попита: — Това прекъсване за обед ли е?

— Не, турнирът свърши!

Ший се огледа и с изненада установи, че денят беше вече доста напреднал. Вестителят, който беше открил турнира, пресече арената и спря коня си пред покритата с балдахин естрада на съдията. Той наду тръбата си два пъти, след което извиси глас:

— Отсъдено бе, че с най-много чест в този турнир се покри благородната и силна лейди, принцеса Бритомарт! — Последваха бурни одобрителни възгласи. — Но бе отсъдено, че и рицарят с дъбовите листа се е показал като много достоен воин, затова той също ще получи лавров венец.

Когато обаче Бритомарт се качи при съдията, се установи, че рицарят с дъбовите листа е изчезнал безследно.

Трибуните се изпразваха бавно като след футболен мач. Някои зрители освиркаха Бландамор и Перидел, докато те биваха изнасяни от арената. Ший видя Чалмърс да върви забързано след увитата си с воали съседка по трибуна.

Тя се движеше бавно с дълги, грациозни крачки и Чалмърс успя да я застигне едва пред входа на замъка. Някой се бутна забързано в тях и те се сблъскаха. Над тежкия воал, прикриващ долната част на лицето й, две чувствени очи погледнаха професора.

— О-о, странстващ монах! Добър ден, преподобни — изрече с напълно безизразен глас тя.

— Кхъ! — прокашля се Чалмърс, който се мъчеше да измисли нещо любопитно. — Не е ли… ъ-ъ-ъ… малко необичайно точно жена… ъ-ъ-ъ… да спечели турнира?

— Да, точно така. — Гласът й продължаваше да бъде все така бездушен.

Чалмърс се притесни, че беше подхванал работата зле. Но тя влезе с него в голямата зала. Когато обаче ги облъхна топлината от огнището, което някакъв слуга тъкмо разпалваше, загадъчната му спътница едва успя да пророни:

— Жегата! Не мога да я понасям! Отведете ме на въздух, свети отче!

Тя се облегна на ръката на психолога, а той я подкрепи внимателно и я отведе до открехнатия прозорец, където тя се отпусна сред удобно разположените възглавници, отметна глава назад и задиша дълбоко. Открояващите се под воала черти на лицето й бяха правилни и фини, очите — полупритворени.

На два пъти Чалмърс отвори уста, за да заговори тази затворена в себе си странна жена. И двата пъти я затвори. Не можеше да измисли нищо повече от: „Времето днес е чудесно, нали?“, или „Как се казвате?“ Но и двата въпроса му се струваха не само неподходящи, но и определено абсурдни. Загледа се във възлестите стави на пръстите си с усещането, че е снабден с ръце и крака, които са най-малкото седем пъти по-големи от необходимото. Почувства се като пълен глупак в бозавото си расо и със завеяния си израз на престорена набожност.

Макар и непознати за него, тези симптоми говореха, че доктор Рийд Чалмърс отчаяно се влюбваше.

Клепачите на жената потрепнаха. Тя извърна глава и го дари с дълъг влажен поглед. Чалмърс отново се размърда неспокойно. След това, пробуден от този втренчен поглед, професионалистът у него надделя. Нещо ставаше с нея.

Очевидно не беше слабоумна. Най-вероятно действаше по силата на някакъв натрапчив импулс. Постхипнотична сугестия или може би… Магия!

Той се наведе към нея и беше почти съборен на земята от силно тупване по гърба.

— Голям късмет, преподобни! — прокънтя дрезгав глас. Мургавият Бландамор се беше спрял зад него. Едната му ръка беше плътно превързана към тялото. — Много благодаря, че си се погрижил за моята малка роза!

Със здравата си ръка той ловко извъртя жената и впи устните си в нейните с такава страст, че върху воала й остана мокро петно.

Чалмърс потръпна вътрешно. Жената се отдаде със същия отнесен вид. След това тя потъна обратно сред възглавниците, а Чалмърс се замисли за подходящ начин за умъртвяване на този красив грубиян. Трябваше да е нещо за душата, както и да е по-бавно, да речем потапяне във врящо масло или пък в разтопено олово.

— Здрасти, Рийд, как сме? — Беше Ший. — Здравейте, сър Бландамор. Надявам се, че не ми се сърдите…

Черните вежди на рицаря се надвесиха над очите му като сенник.

— На теб ли бе, селяндур?! — изръмжа той. — Не, ама ще взема да ти определя една среща пред портата на замъка и ще те напляскам хубаво с плоското на меча.

Ший му хвърли надменен поглед отвисоко и посочи нараненото му рамо.

— Само внимавай да не ти ръждяса ръката, преди да си го направил — каза той и се обърна към Чалмърс: — Хайде, Рийд, трябва да си запазим най-добрите места за парада на хубавиците. Ей сега ще започнат.

Когато се отдалечиха, Чалмърс заговори:

— Харолд, искам да говоря… ъ-ъ-ъ… с онова момиче, но насаме. Смятам че тя е… ъ-ъ-ъ… ключът към това, което търсим.

— Сериозно? — отзова се Ший. — Ама чакай, тя е дамата на Бландамор, нали така? Предполагам, че ако победя, ще стане моя.

— Не, не, Харолд, моля те да не се замесваш отново в дуели. Нашето превъзходство над тези хора трябва да се ограничава до… ъ-ъ-ъ… интелектуалните ни усилия.

— Добре. Но все пак е смешно, че си пробутват жените един другиму като бутилки домашно вино. А жените май изобщо не се чувстват засегнати.

— Обичаи — каза Чалмърс. — А освен това и дълбоко вкоренена психология. Правилата са напълно различни от тези, с които сме свикнали, но са достатъчно стриктни. От дамата явно се очаква да бъде вярна на своя рицар до мига, в който той я загуби.

— Все пак — не се отказа Ший, — ако имах дама, надали щях да й позволя да се яви на конкурса, след като зная, че би могла да се падне на победителя в турнира.

— Отново обичай. Тук не се смята за спортсменско да се стискаш пред другите рицари и да отказваш да рискуваш привлекателната си дама.

Бяха въведени в нещо като тронна зала с издигнат до стената подиум. В единия му край на удобен стол се беше отпуснал мечокът Сатиран. До него шестима музиканти с дудучета и някакви инструменти, наподобяващи укулеле[2] с дълъг гриф, бяха подхванали дандания, която надали можеше да мине за музика пред Ший и Чалмърс, но рицарите и дамите явно я намираха за страхотна и слушаха в екстаз до последните писъци и прихърквания на свирките.

Сатиран се изправи с прословутия пояс в ръка.

— Ей, както знаете — започна словото си той, — това е турнир на любовта, красотата и облеклото. Този пояс тук ще го получи победителката. Той е принадлежал на Флоримел, но тя го е загубила, а никой не я знае къде е. Затова правото върху пояса остава за откривателя.

Той замълча и се огледа.

— Сега искам да кажа, че това е едно много полезно бижутерско нещо — както за дамата, тъй и за рицаря й. Върху него е извършена двойна магия. Дамата, която го носи, става десет пъти по-почтена от мига, в който си го сложи, а той я крие от всеки, който иска да й стори нещо непочтено. Но поясът не може да се задържи върху кръста на дама, която не е съвършено целомъдрена и чиста. Това е от полза за рицаря. Щом коланът почне да й пада, значи не й е много чиста работата — завърши той с гръмогласен смях. Неколцина го последваха, но повечето замърмориха за непоправимата му недодяланост.

Сатиран махна с ръка за тишина и продължи:

— Сега за състезателките. Уважаемото жури елиминира някои претендентки и остави само четири, но не можа да избере някоя измежду тях и затова предоставя на вас, господа и дами, да изберете победителката в конкурса.

Сатиран се обърна към другата страна на подиума, където седяха четирите жени с тежки воали, и извика:

— Дюеса! Дама на сър Перидел!

Едната от дамите се надигна и тръгна към публиката. В края на подиума Сатиран отметна воала й. Косите й наподобяваха цвета на обилно начервените й устни. Веждите й се спускаха под плавен наклон. Тя разглеждаше публиката с царствено презрение. Всички замърмориха одобрително. Сатиран отстъпи крачка назад и обяви:

— Кембина! Дама и съпруга на сър Кембъл!

Тя пристъпи бавно — руса почти колкото самия Кембъл и във възрастта на зрялата царствена красота, тя някак омаловажи, без да засенчи, пламенното червенокосо миньонче.

— Малко позакръглена за моя вкус… — прошепна Ший в ухото на Чалмърс.

В този момент се чу издрънчаването на стоманена ръкавица върху каменния под. Дълбокият бас на Кембъл прокънтя:

— Предизвиквам всеки, който се опита да ми я отнеме!

Никой не прие. На Сатиран не му трепна окото. Той отметна следващия воал с вика:

— Лейди Аморет!

Тя пристъпи смело напред и извърна глава, за да разкрие съвършения си профил, но когато Сатиран доуточни „Дама и съпруга на сър Скадамор“, нежните й ноздри потрепнаха. После подсмръкна доста звучно и най-накрая заряза всички усилия да се овладее и избухна в неудържим плач по неприсъстващия Скадамор. Лейди Дюеса я изгледа с ядно презрение. Кембина се опита да я успокои, но когато хлиповете станаха прекалено силни и накъсваха думите: „… само като си помисля какво преживях заради него…“, Сатиран вдигна отчаяно ръце, след което пристъпи към четвъртата претендентка. Ший видя един от журито да шепне нещо на Сатиран.

— Какво? — прогърмя невярващо горският рицар, след което сви рамене и се обърна изцяло към публиката.

— Флоримел, дама на сър Бландамор! — обяви той и отметна воала на дамата, с която Чалмърс беше разговарял.

Ший чу въздишката на професора. Жената, която приближаваше към подиума с плавна стъпка и широко отворени очи, беше най-красивото нещо, което бе попадало някога пред погледа на Харолд Ший. Аплодисменти и тихо изречени прогнози.

Шумът си го биваше, но Ший дочу как Бритомарт казва на Чалмърс:

— Преподобни страннико! Ти, който си вещ в магията и свъхестествата, виж добре тази жена!

— Защо… защо, госпожице Бритомарт?

— Защото има нещо много странно. Тя и онази Флоримел Морска, на която в действителност принадлежи коланът, си приличат като две капки вода. Но въпреки това съм готова да се закълна, че това не е същата жена… Виж, всички тук са на моето мнение.

И действително всички в залата викаха за Флоримел, но за Флоримел на Бландамор, сякаш за да я разграничат от истинската притежателка на пояса. Сатиран се поклони и поднесе към нея лъскавия накит.

Тя поблагодари и прие пояса. Опаса го около кръста си. За миг като че ли нещо не се получаваше, но след това бързо го пристегна плътно, отстрани ръцете си и… омагьосаният пояс се свлече по бедрата й и тупна на пода, без да се развие.

В залата се разнесе приглушен смях. Всички гледаха Бландамор, чието мургаво лице беше придобило характерния наситен цвят на червено цвекло. Флоримел прекрачи пояса и го вдигна, а върху съвършените черти на лицето й се изписа учудване.

— Я ми го дай да опитам аз! — каза грубо червенокосата Дюеса и също така грубо го дръпна от ръцете й. Още щом го закопча, токата му щракна и той падна разтворен на пода. Дамата опита повторно със същия резултат. Ший забеляза как устните й помръдваха, сякаш произнасяше заклинание.

— Поне аз няма начин да не успея! — заяви Кембина и Дюеса хвърли ядосано пояса към нея. Но и Кембина не успя да го задържи около кръста си. Както не успяха и останалите… При всеки нов опит подмятанията на рицарите ставаха все по-шумни и все по-пиперливи. Сатиран изглеждаше загрижен. Ший му съчувстваше. Този рицар от дън горите се беше подготвил според възможностите си и с голямо старание да организира изискан турнир и бляскаво светско парти. Подлият удар на Бландамор срещу Бритомарт беше провалил намеренията му в първата им част, а поясът заплашваше да стори същото и с втората.

Но Сатиран все още не беше казал последната си дума.

— Дами — ревна той, — престанете, моля ви! Правилата на турнира предвиждат поясът да се връчи на победителката, без значение дали ще го пробва и какви ще бъдат последствията. А това е Флоримел, която става дама на победителя в турнира, който пък е… триста дяволи!… принцеса Бритомарт!

Високата блондинка пристъпи към Сатиран, каза му нещо на ухо, а след това се обърна към публиката.

— Отказвам този дар — извиси глас тя, — тъй като съм дала клетва да съпровождам Аморет, докато открием нейния Скадамор.

Чалмърс прошепна:

— Харолд, просто трябва да говоря с това момиче. По чисто… ъ-ъ… научни причини. Не можеш ли да убедиш Бритомарт да я приеме за…

— Тогава казвам, че е моя! — заглуши всеки друг звук гласът на Бландамор. — След като победителят не я желае, тя е моя по правилото на реверсията[3]!

Чешещият се по главата Сатиран попадна в центъра на надигащата се рицарска стихия.

— Глупости! — викна сър Кембъл. — Ако победителят не я иска, тя се пада по право на първенеца от противниковия отбор, а, по дяволите, това съм аз!

— Днес повалих повече рицари от теб — оспори сър Ферамонт. — И ако става въпрос за втори в класирането…

Бритомарт го прекъсна с леден глас:

— Доблестни рицари и благородници, промених мнението си и ще приема тази дама.

— Тая няма да я бъде! — ревна басово Бландамор. — След като веднъж си се отказала, вече си е пак моя.

— Ей, приятел! — намеси се Ший. — Да не би днес да съм те хлопнал малко по-силно, а?…

Бландамор се изхрачи.

— Повече не заслужаваш, селяндур! Чумата да ви тръшне с вашите закони и глупости! Ще си правя каквото си знам! — беше краткият коментар на Бландамор, след което той се втурна през залата, сграбчи Флоримел за ръката и я затътри след себе си, като й се сопна нещо под мустак. Флоримел изскимтя от болка.

Ший хукна след тях, заобиколи Бландамор, отвъртя му шамар, после отскочи и извади шпагата си тъкмо навреме.

— Спрете, доблестни господа! — простена Сатиран.

Отвърна му звън на стомана. Гостите му бързо наставаха и разчистиха мебелите. За тях да прекъснат доброто сбиване, означаваше да развалят най-доброто развлечение за вечерта.

Ший много добре беше запомнил, че за да се справи със свистящото тежко острие на меча, трябваше да наблегне изключително на играта си с крака. Ако фехтовачът с меч се приближеше достатъчно за добър удар, при парирането той можеше да прекърши тънкото острие като сламка. Ший по-скоро усети, отколкото забеляза, че се приближава опасно към ъгъла, и с рязко спиране и напад успя да се гмурне и да избегне заклещването. До него някой подхвърли:

— Не, по-добре е да ги спрат. Бландамор се бие само с една ръка.

— И другият също — отвърна му някой. — А е и с по-тънко острие. Оставете ги на мира!

Те се движеха напред-назад сред нестихващия звън на стомана. Ший успя да хване силен обратен удар с париране в секста, но тънкото острие отхвръкна назад към него от силата на самия удар. Острият връх прободе ръкава му и едва не се заби в мускула. Бландамор се разсмя. Ший съобразяваше светкавично. Той простена сякаш от болка, отскочи назад и пусна шпагата. Но в следващия миг я улови с лявата си ръка и прониза връхлитащия Бландамор точно над коляното. Острието на рицаря просвистя във въздуха и клъцна върха на филцовата му шапка с перо, след което раненият му крак поддаде и Бландамор рухна на пода.

— Достатъчно! — викна Сатиран и скочи между тях. — Нека не оскверняваме двубоя с отнемане на човешки живот! Сър Бландамор си получи заслуженото за нерицарското си поведение както на арената, така и тук. Така постановявам аз и който смята, че греша, ще трябва да го докаже с меч в ръка! Оръженосецо Харолд, ти спечели Флоримел за своя законна любима… Ама къде се дяна тя, чумата да я тръшне?!

Флоримел, ябълката на рицарския раздор, беше изчезнала.

[1] Жирония (хералд.) — щит, разделен на осем еднакви триъгълника, единият от върховете на които е насочен към центъра. — Б.пр. ↑

[2] Укулеле — малка четириструнна хавайска китара. — Б.пр. ↑

[3] Реверсия (юр.) — връщане на имот на дарителя след прекратяване на правата на временния притежател — Б.пр. ↑

Пет

— Направо ми призлява от тези непрестанни равнини! — оплака се Ший. — И няма ли поне веднъж да завали?

Той седеше на белия кон, който беше купил от замъка Колтрок, а зад гърба му бяха скупчени доспехите на сър Перидел. Беше опитал да язди с тях, но жегата превръщаше в изтънчено изтезание дори самото им обличане.

Чалмърс тъкмо се опитваше да се ориентира по грубата нивелирна рейка, която криво-ляво беше успял да сглоби с помощта на Ший.

— Харолд — каза той, — ти си изключително непостоянен в желанията си. Ако имаше възвишения и дъждове, сигурно щеше да искаш точно противното.

Ший се усмихна:

— Право в десетката, Рийд. Еднообразието ме убива. Бих се зарадвал и на лъв само заради тръпката.

Чалмърс се отпусна отново върху гърба на магарето:

— Размърдай се, Густав! — подкара го той и продължи: — Струва ми се, че няма да ти липсват приключения, ако гората е действително обитавана от всички тези магьосници, за които приказват хората. По-скоро ми се ще да не предизвикваш всички… ъ-ъ… по-чепати рицари по пътя ни, за да доказваш превъзходството на фехтовалното си изкуство.

— Какво толкова, дявол го взел! Да не би да съм прекалил?

— И още как. А с тия работи е по-добре да не се прекалява. Ще ми е много мъчно, ако остана напълно сам в този свят.

— Звучи отвратително егоистично, Рийд. Жалко, че момичетата не са с нас, какво ще кажеш? Черното копие на Бритомарт ми вдъхваше солидно доверие.

— Да не би да си развил… ъ-ъ… някаква чувствена привързаност към мускулестата дама?

— Милостиви Боже, не! Тя ми напомня за Герт. Просто я обучавах в теорията и практиката на женския чар, за да успее да впримчи приятелчето си. Но ако говорим за някой, който е лапнал по младо девойче, по-скоро би трябвало да обсъждаме теб. Нали видях погледа ти, когато Сатиран предположи, че Флоримел е отвлечена с магия.

— Защо?… Хм… Ама няма нищо такова… така де! — Чалмърс изглеждаше затруднен. — Неприятното в пътуванията с колега психолог е, че едва ли можеш да скриеш нещо. Но все пак трябва да призная, че поведението на Флоримел ме навежда на размисъл. Когато поясът отказа да опаше поне една от дамите, вече бях стопроцентово сигурен, че тук действа магия. Според закона за вероятностите сред даденото множество трябваше да има поне една целомъдрена дама. — Чалмърс въздъхна. — Предполагам, че Флоримел е била просто илюзия. Което пък донякъде ни беше от полза. Така имахме пълното основание да попитаме къде бихме могли да открием магьосник. Иначе можеше да възникне подозрението, че… ъ-ъ… работим за каузата на враговете им. Рицарите на Феерия, изглежда, са убедени, че всички магьосници са срещу тях. И може би имат право.

Известно време яздиха мълчаливо. След това Ший отбеляза:

— Я виж! Оттам нататък като че ли започва вече гората.

Малко поточе пресичаше конската пътека пред тях, малко по-нататък рядката горичка отстъпваше място на същинска джунгла от гъсталаци. Пътешествениците слязоха от седлата и завързаха здраво Густав и коня на име Адолф, след което се приготвиха да обядват.

Известно време и двамата дъвчеха мълчаливо. После Чалмърс подхвана:

— Харолд, искам да ми обещаеш, че повече няма да се биеш, ако…

— Ей! — викна Ший и скочи на крака.

Измежду дърветата бяха изскочили двама голи, космати, триметрови маймуночовеци. Имаха огромни уши, над които стърчаха туфички косми, и торбички на бузите като при орангутаните. В ръцете си държаха дебели тояги. За момент те постояха загледани в хората, след което прецапаха поточето и се втурнаха в галоп към тях.

Чалмърс хукна да развързва магарето и коня, но те уплашено подскачаха и ритаха във въздуха. Само един поглед беше достатъчен на Ший, за да разбере, че нямаше начин да докопа меча на сър Перидел. Налагаше се да използва шпагата си, не по-голяма от клечка за зъби в сравнение с огромните тояги.

Първият от маймуночовеците тръгна към него с гърлен рев. Ший така и не разбра дали разумът му го беше победил, или пък просто си беше изпуснал нервите, но в следващия миг двамата с Чалмърс вече търчаха с пределна скорост в кръг около дървото, което им беше послужило за коневръз, а маймуночовеците пъхтяха неуморно след тях и ръмжаха през щръкналите си глиги.

Едната от ужасните твари изломоти нещо към другата и на следващата обиколка бегълците бяха изненадани от единия маймуночовек, който се беше спрял и ги причакваше. По-пъргавият Ший, разбира се, оглавяваше обиколката. Той видя как две космати ръце вдигнаха тоягата и направи единственото възможно нещо — насочи шпагата напред и се стрелна в страховита атака.

Лицето му се зарови в козината, в която потърси някаква опора тялото му. Ефесът се изтръгна от ръката му и маймуночовекът отстъпи с писък и стърчаща откъм гърба му шпага.

Ший вече бягаше. Той успя да зърне през рамо бягащия Чалмърс и неговия маймуночовек, който вече го беше застигнал и вдигаше тоягата си за удар. За миг Ший замря в потрес — горкият стар Рийд да умре по този отвратителен начин!… Ала не можеше да му помогне с нищо.

Внезапен съсък, последван от тъп удар. В хълбока на животното, сякаш току-що прораснал на определеното му от природата място, непринудено щръкна опереният край на дълга стрела. Тоягата не улучи Чалмърс, тъй като маймуночовекът се олюля и се извърна към невидимия нападател. Втори съсък и тъп удар. Втората стрела щръкна от гръкляна на звяра и той рухна в тревата, където завърши земния си път сред хрипове и гърчове. Ший се опита да спре, Чалмърс се блъсна в него и двамата се претърколиха в тревата.

Ший седна и избърса гнилата шума от лицето си. Шумът от стъпки достигна до него преди височкото слабо момиче в къса туника и ботуши от мека кожа. В едната си ръка то носеше лък, а в другата — леко ловно копие, и се придвижваше към тях с непринудена пружинираща стъпка, която най-вероятно беше нормалният й вървеж. Върху червеникавозлатистите си коси носеше шапка, подобна на тази на Ший, но обшита с дълга лента.

Ший се изправи.

— Благодаря ви, млада госпожице! И двамата ви дължим живота си. Струваше ми се, че работата отива към опело.

— Нека да се подсигурим. Тези лоузъли са много трудни за умъртвяване — предложи девойката и нагази в орловата папрат. Вдигна копието си и го заби. Това явно я удовлетвори, защото го измъкна и избърса върха му в мъха. — Наранен ли е възрастният мъж?

Чалмърс, макар все още да не можеше да възстанови напълно дишането си, вече беше се съвзел достатъчно, за да се изправи до седнало положение:

— Не… уф… задъхвам се! Просто съм… вече… мъж на възраст. На кого дължим… избавлението си?

Момичето повдигна учудено вежди:

— Не ме ли познавате? Името ми е Белфиби.

— Ами аз… — заплете се Ший, — такова… Името ми е Харолд Ший, оръженосец, а приятелят ми се казва Рийд Чалмърс, странстващ монах.

— Твоето острие ли стърчеше в другия лоузъл?

— Да. Къде е той?

— Ще ти го покажа. Когато го видях, беше вече мъртъв.

Лоузъли! Ший си спомни как на трапезата в замъка Колтрок Бритомарт казваше на сър Ерайвън, че няма да успее да спипа толкова лесно магьосника Бизиран, защото замъкът му е в „горите, обитавани от лоузълите“.

— На прав път сме, Рийд! — подхвърли той към Чалмърс, докато му помагаше да се изправи, и тръгна след Белфиби.

Чалмърс го изгледа косо и припя тихо:

Щом неговото войнство побегнеше назад,

най-отпред препускаше боец аристократ.

О, славен, образован воин образец!

О, дук от Плаца Торо! Осанна, дук боец!

Ший се ухили:

— Предполагам, че имаш предвид мен! Но не можеш да отречеш, че давах добър ритъм. Ето го и другия ни приятел.

Той изтегли шпагата от отблъскващото тяло. Белфиби разгледа инструмента с интерес:

— Ама че странно оръжие. Мога ли да опитам как е балансирано?

Ший й показа как да държи шпагата и й демонстрира няколко напада, предоволен от възможността да се изфука пред едно толкова привлекателно момиче.

Белфиби опита на свой ред:

— Ох! Тези странни пози са по-мъчителни от езическо жертвоприношение, оръженосецо Харолд. — Тя се засмя и му върна шпагата. — Някой ден ще ми покажеш още, нали?

— С удоволствие! — отговори Ший, след което се обърна към Чалмърс: — Рийд, струва ми се, че тъкмо бяхме седнали да похапнем, когато започна гоненицата. Може би нашата млада дама ще се съгласи да ни помогне в унищожаването на припасите.

Чалмърс жално преглътна.

— Цялото това… опустошително преживяване изби от главата ми всякаква мисъл за ядене, но госпожица Белфиби със сигурност ще се съгласи… няма начин…

— Стига и аз да мога да дам своя дял — каза тя. — Я чакайте!

Тя извади стрела от колчана си и се отдалечи на пръсти от тях, втренчена в зелените корони на дърветата, където се различаваха само листа и клони.

Белфиби вдигна лъка, прицели се, опъна тетивата и пусна стрелата с едно-единствено движение. На Ший му се стори, че момичето просто беше стреляло наслуки. Но след миг чу стрелата да удря нещо. От короните на дърветата се изтъркаля едра зелена птица, която доста приличаше на ара. Тя тупна върху шумата, а след нея плавно закръжиха няколко зелени перца.

Когато тримата се върнаха на мястото на паметната гоненица, Густав и Адолф все още трепереха и опъваха неспокойно поводите си. Ший ги успокои и ги отведе да пият вода на потока. Чалмърс се захвана да разпали огън, а Белфиби оскуба папагала. Само след миг тя вече го печеше, забучен на края на пръчка. Момичето се беше оказало толкова ловко в добиването на месни продукти на открито, че скаутът в Ший се чувстваше едва ли не унизен.

Харолд забеляза, че Чалмърс е притиснал китката на лявата си ръка с показалеца на дясната:

— Как сме, Рийд? Пулса ли мерим?

— Да — отвърна мрачно Чалмърс. — Сърцето ми, изглежда… ъ-ъ… е напълно наред, но все пак мисля, че не съм създаден точно за този тип живот, Харолд. Ако не беше чисто научният ми интерес към проблемите…

— Горе главата! Я кажи как върви работата с магиите. Няколко добри заклинания струват повече от цялата железария в този свят.

Чалмърс засия:

— Ами вече може да се каже, че… ъ-ъ… имам известен напредък. Най-напред с онова коте, което излетя. Освен това открих, че без затруднения мога да левитирам дребни предмети във въздуха. И имах известен успех в създаването на мишка. Право да си кажа, май оставихме на Сатиран цял полк мишки, но се постарах да снабдя замъка му и със съответния брой магически създадени котки. Така че не вярвам положението да е чак толкова лошо.

— Това добре. Но какво става с общите принципи?

— Ами законите за подобието и за заразата издържат всяка проверка. Те, изглежда, са основните Нютонови принципи в сферата на магичното. Следващата ни стъпка очевидно ще е да открием математическата система, която произтича от тези основни закони. Отначало се уплаших, че ще ми се наложи да я измисля сам, също както Айнщайн, който се е видял принуден да натъкми тензорния анализ, за да се справи с уравненията в теорията на относителността. Но мисля, че вече открих въпросната система, която съществува в готов вид при изчислението на класовете, което е клон от формалната логика. Ето сега ще ти покажа.

Чалмърс порови в дрехите си и извади оттам хартия и молив.

— Както знаеш, едно от основните уравнения в класовите изчисления, които някои от моите по-наивни познати в академичните среди смятаха за свързани с марксизма, е следното:

— В него сборът от класа алфа плюс класа не-алфа се равнява на даден свят. Но при магичното съответното уравнение би трябвало да добие следния вид:

— Или: сборът от класа алфа плюс класа не-алфа включва дадения свят. Но сборът може да се ограничава или да не се ограничава в него. Причина за това е най-вероятно фактът, че при магията човек борави с множество светове. По такъв начин магията не нарушава закона за съхранение на енергията. Тя действа по междусветовните вектори, перпендикулярно на пространственовремевите измерения. От друга страна, тя би могла да извлича енергия от други светове за осъществяването на резултатите си.

— Очевидно не са рядкост случаите, когато двама магьосници, всеки от които черпи енергия от някакъв друг свят, различен от дадения, преследват напълно противоположни цели. Сигурно не е убягнало от вниманието ти как Дюеса — предполагам поради чисто женска опърничавост — се опитваше да задържи пояса около кръста си със свое собствено заклинание. Фактът, че не успя да го стори…

— Птицата е изпечена, господа! — обяви Белфиби.

— Искате ли да я нарежа? — попита Ший.

— Разбира се, господин Харолд.

Ший откъсна няколко големи листа от някакво дърво, подобно на каталпа, разстла ги на земята, постави папагала върху тях и извади ножа си. Докато се бореше със скелета, той все повече и повече се съмняваше в разумността на пситакофагията[1]. Той даде на Белфиби гърдичките, а двамата с Чалмърс си взеха по бутче.

Белфиби попита:

— Доколкото дочух, вие си говорехте нещо за магии. Владеете ли това изкуство?

Чалмърс отговори:

— Ами… ъ-ъ… не бих се изразил точно така, но…

— Поназнайваме това-онова — обясни с две думи Ший.

— Бяла или черна? — настръхна Белфиби.

— Снежнобяла! — побърза да уточни Ший.

Белфиби ги изгледа строго. Тя си гризна хапка от папагалските гърдички и се справи с нея без видимо затруднение. От своя страна Ший беше твърдо убеден, че вместо с месо е натъпкал устата си с пружини за матраци.

Белфиби отново заговори:

— Малцина са белите магьосници във Феерия, а и до един са вписани в регистъра. Ако имаше нови, моят господар Артегал щеше да ме осведоми последния път, когато се видяхме.

— Добър господар! — каза Ший със свито сърце. — И ти ли си полицайка?

— Какво?

— И ти ли си от компаньоните?

— Не, ни най-малко. Бродя, където си искам. Но добродетелта е благодарен господар. Аз съм… ама чакайте, вие още не сте ми отговорили.

— На кой от въпросите? — попита Чалмърс.

— Как така не ви познавам, след като твърдите, че сте бели магьосници?

— Е — каза скромно Ший, — сигурно не сме чак толкова добри, че да имаме някаква слава.

— Възможно е — каза Белфиби. — Аз също зная някои неща, но ще е нескромно да се равнявам с Кембина.

Чалмърс реши да се намеси:

— Все пак, мила госпожице, опирайки се на собствените си изследвания в областта, смея да твърдя, че разграничението между „черна“ и „бяла“ магия е чисто словесно; това е измислено разграничение, което не отразява някакво действително разделение в основните закони, управляващи магията.

— Преподобни! — викна Белфиби. — Нима смеете да твърдите, че няма разлика между „черната“ и „бялата“? Това е ерес…

— Нищо подобно! — разпали се Чалмърс, без да обръща внимание на опитите на Ший да го накара да млъкне. — Между хората съществува договореност да наричат магията „бяла“, когато е използвана за постигането на законосъобразни цели и от надлежно упълномощени от управляващата власт изпълнители, а „черна“ — когато е практикувана от неупълномощени лица за постигането на престъпни цели. Което в никакъв случай не означава, че принципите на тази наука — или изкуство — не са едни и същи и в двата случая. Термините от рода на „бяла“ и „черна“ можем да отнасяме единствено към обекта на магията, а не към науката като такава, доколкото тя, подобно на всеки клон от познанието, е нравствено безпристрастна…

— Но нима заклинанието, което се прилага, да речем, за отвличането на някой достоен гражданин, не е по-различно от заклинанието за залавянето на злосторник? — прекъсна го възмутено Белфиби.

— В езиково, но не и в структурно отношение — възрази й Чалмърс.

След няколко минути препирни и караници Чалмърс вдигна оглозгания кокал от папагалското бутче:

— Да речем, че за онагледяване възстановя папагала, който изядохме от тази кост, или поне създам нов на негово място. Сигурен съм, млада госпожице, че в този случай ще признаете пълната безвредност на предлаганото от мен проявление на изкуството.

— За този случай — да — съгласи се момичето. — Макар да ви познавам вас, схоластиците: „допускам това, признавам онова“, и докато се усети човек, примката се затегнала.

— Значи сме съгласни, че това ще е „бяла“ магия. Но да предположим, че папагалът ми е нужен за някаква незаконна цел…

— И за какво престъпление по-точно, преподобни? — резна го Белфиби.

— Ами… ъ-ъ… сега точно не се сещам. Но да предположим, че има такова. Заклинанието и в двата случая ще е едно и също…

— Така ли? — прекъсна го Белфиби. — Нека да видим как ще сътворите с магия един добър и един лош папагал и тогава наистина ще се съглася.

Чалмърс смръщи вежди:

— Харолд, кажи една законна цел за създаване на папагал посредством магия.

Ший сви рамене:

— Ако действително искаш отговор — няма някаква цел, която да е по-законна от всяка друга цел, освен ако не става въпрос за законите на играта. Лично моето мнение е, че по-тъп довод от този…

— Добре, тогава ще го създам безцелно — засегна се Чалмърс. Той събра малко реквизит — остатъци от папагала, малко папрат, ножица от раницата, една от стрелите на Белфиби. Разпали огъня, хвърли трева в него, за да запуши, започна да ходи напред-назад като патрав и да припява:

О, птицо бъбрива,

що с думи човешки

човешката мъдрост

обръщаш на смешки…

Тря-яс! От гората с грохот изхвърча чудовище и ги връхлетя, преди да бяха успели да се изправят на крака. Със страховит рев то перна и събори Чалмърс с люспестата си предна лапа. Ший успя да се изправи на колене и да извади наполовина шпагата си, преди същата лапа да го помете с огромна сила…

Натискът Върху гърба на Ший отслабна. Той се претърколи и седна. Чалмърс и Белфиби правеха същото. Бяха току пред гърдите на чудовището, а около тях като стени се издигаха огромните му лапи. То беше приседнало и беше обградило своята плячка с предните си лапи досущ като котка. Когато вдигна поглед, Ший установи, че в него са се втренчили две огромни очи с вертикални зеници. Отвратителното създание изви шия като лебед, за да наблюдава по-добре групичката хора.

— Кресливия звяр! — изпищя Белфиби. — Сега вече сме загубени!

— Защо говориш така? — изръмжа чудовището. — Нали сами ме извикахте? Тогава защо, жалки простосмъртни, се изненадвате толкова, че съм имал добрината да се отзова?

— Ама аз наистина не знаех… — запелтечи Чалмърс. — Мислех си… ъ-ъ… че виках птица…

— Е, и?

— Но ти си влечуго…

— Че какво е птицата, ако не влечуго с пера? Ей, ти там, твар безлюспеста, не се пресягай към жалкото си ножче, че ще те затрия ей така! — ревна чудовището към Ший и плю. Зелената му слюнка се лепна върху някакъв бурен, който на мига почерня и се сгърчи. — А сега да ви предупредя: или се откупувате, или ви затривам, преди да сте успели да произнесете Уилям Окамски[2]!

— Какъв откуп, почтено чудовище? — попита пребледнялата Белфиби.

— Как какъв? Слова! Единственото стойностно нещо, достъпно за вашия низък род.

Белфиби се обърна към пътешествениците:

— Не зная, благородни господа, дали ви е известно, че това чудовище, което се гордее със своята способност да говори, събира всякакви видове литературни творения както в проза, така и в стих. И ако не удовлетворим желанието му, наистина ще ни убие.

Ший колебливо сподели:

— Зная един-два вица за Хитлер…

— Не! — ревна звярът. — Всички вицове са изтъркани. Искам епическа поема.

— Епическа поема? — с разтреперан глас попита Чалмърс.

— Да — ревна Кресливия звяр, — нали знаеш, като това:

Насам елате, хора Божии:

жени, мъже, девици и велможи!

Сказанието да ви предам,

с което спирам тук и там.

Сказанието за Хавлок, което ще ви пренесе

във времето, когато бил е той момче.

Ший се обърна към Чалмърс:

— Не знаеш ли нещо такова? Да речем „Беоулф“[3]?

— О, Боже! — възкликна Чалмърс. — Тя е на староанглийски и ми се струва, че не мога да я възпроизведа наизуст…

— Много лошо започвате! — изсумтя презрително чудовището. — Но нея и без това я зная. Сега искам да науча нещо ново.

— Кажи му нещо от твоите Джилбърт и Съливан…

— О, те… ъ-ъ… едва ли ще му…

— Казвай!

Чалмърс си прочисти гърлото и занарежда с ясен, разтреперан глас:

О! Казвам се Джон Уелингтън Уелс,

заклинател и маг, преуспяващ до днес.

Търговец на бели и черни магии,

любител на тежки звънтящи кесии,

любител на тежки звънтящи кесии,

любител на тежки звънтящи…

— Не мога! Не си спомням нищичко! Не можеш ли да му изрецитираш нещо, Харолд?

— Аз също не зная поеми.

— Сигурно знаеш някоя! Поне „Барбара Фрийтчи“.

— Не я знам.

— Честъртъновата „Лепанто“[4]?

— Не… Ей, сещам се една много дълга поема, която зная наизуст. Но…

— Казвай я тогава! — викна зарадван Чалмърс.

Ший погледна към Белфиби.

— Ами-и, тя като че ли не е съвсем подходяща за смесена компания. Чудовище, ще пуснеш ли младата дама да се отдалечи…

— Не! — ревна Кресливия звяр. — Казвай стиховете, голокожо двуного!

Ший се обърна притеснено към Чалмърс:

— Ама става въпрос за „Баладата за Ескимо Нел“. Какво да правя?

— Кажи я на всяка цена.

— О, Боже! — Чалмърс, разбира се, имаше право, но Ший вече изпитваше определени симпатии към червенокосата ловджийка. Пое си въздух и започна:

Когато Дик Скрипеца и Мексикана Пийт

излязоха да се разтъпчат из града,

Дик Скрипеца беше този…

Нямаше да е никак зле, ако знаеше някоя по-цензурна версия, но не смееше да рискува с подмяна на думи в по-силните моменти от поемата:

И по брега на Рио Гранде удариха го на живот.

А за да завършат със пиячка и мръсници малки,

насред забавата, в самия вихър на върховния си гот,

потърсиха в нощта безлунна бардака на Блек Майки…

Ший продължи, макар да се изчервяваше все повече и повече:

Скоро Дик Скрипеца запъхтя се като парен влак.

Сред сладострастно пъшкане и стонове…

С крайчеца на окото си мерна лицето на Белфиби, по което се четеше неразбиране.

Тогава влезе в този дом греховен,

сред тази проститутска гмеж,

жестока мацка със балкон върховен:

безстрашната Ескимо Нел…

Ший редеше стиховете с пределна скорост, за да стигне по-скоро до края на ужасния епос. Завърши с въздишка на облекчение и вдигна очи, за да види реакцията на Кресливия звяр.

Чудовището бавно се изправи на крака и без да обърне внимание на доскорошните си пленници, се отдалечи към гората, като поклащаше невярващо змийската си глава.

След това Ший погледна към Белфиби.

— Живот за живот! — каза тя. — Отсега нататък сме приятели до гроб, само дето не разбирам що за магьосници сте. Много трудно ще ме убедите, че магията, с която се викат такива чудовища, е „бяла“. А и тази поема… Не разбрах половината от думите, макар да останах с впечатление, че става дума за някаква битка между рицарката и подлия рицар.

— Приеми, че е точно така! — побърза да я увери Ший.

— Би ли ми обяснил някои от непознатите думи. Например тези…

Ший припряно я прекъсна:

— Някой друг път, Белфиби, стига да си съгласна. В момента по-важно е да разберем къде се намираме. Това ли са „горите, обитавани от лоузълите“?

— Да. Хората говорят, че магьосниците са създали тези отвратителни чудовища вместо добитък.

— Защо, да не би тия места да се населяват и от магьосници? — попита невинно Ший.

— Боже, та тук гъмжи от магьосници и е най-добре да внимавате да не попаднете в някоя от клопките им.

Чалмърс отново избра момента като най-подходящ за включване в разговора:

— Хм… а дали бихте могли да ни кажете къде да намерим някой… ъ-ъ… магьосник.

Ший изгледа свъсено професора. Лицето на Белфиби изгуби дружелюбния си израз:

— И за какво ви е да знаете?

— Опитваме се да намерим един човек, когото смятаме, че са отвлекли, и ни се струва, че ако спечелим доверието на някой от тях…

— Вашият план ми изглежда доста странен и недообмислен! — отсече хладно момичето. — Но след като желаете точно това, просто вървете направо и ще откриете достатъчно от тези отвратителни мошеници. А сега ви моля да ме извините, но трябва да отрежа ушите на лоузъла, който убих…

— Какво трябва?

— Да отрежа ушите на лоузъла. За трофей. Имам вече сто двайсет и два чифта. Лек да е денят ви, господа.

— Това е идеалът ми за жена, а ти я прогони с глупавите си приказки за магьосници — каза възмутено Ший, когато отново потеглиха.

— Действително чудесно момиче, стига, разбира се, да не те набоде със стрели като игленик и да не реши да ти реже ушите за трофей. Трябва да ти призная, че повече ми допадат жените от уседнал тип. Искрено се съмнявам, че бих издържал на вълнуващия живот с красива номадка.

— Предполагам как се чувстваш. Пътуването през Феерия е по-скоро низ от безкрайни срещи — реши да му вдъхне кураж Ший. Двете измъквания на косъм в рамките на два часа бяха изцедили Харолд достатъчно, за да се чувства като парцал.

Чалмърс се замисли:

— Знаеш ли? В това няма нищо нелогично. Светът, в който безкрайната и до голяма степен безпланова последователност на срещите е част от нормалния ход на събитията, е заложен в самата книга „Кралицата на Феерия“… Милостиви Боже, пак ли?! Това пък какво е?

„Това“ беше едър черен леопард, който изскочи внезапно на пътеката. Той изрева като мощен багер, при което конят и магарето започнаха да се опитват да хвърлят ездачите си и да побегнат.

— Спри се, Рийд! — викна Ший, докато обуздаваше коня и се пресягаше зад гърба си за меча. — Ако побегнеш, със сигурност ще те нападне.

Той обърна коня, захвана се здраво с бедра и се приготви да посрещне леопарда с меч в едната и с шпага в другата си ръка. Приключенията бяха започнали да стават по-отегчителни и от убийствената скука в института „Гарадън“. Ако види, че не се плаша, помисли си Ший, няма да нападне, ами ако нападне… Веднъж беше чел в някаква книга — как й беше името? — за някакъв литовец, който излизал на лов за ягуари с копие. Значи ако скочи — нанизвам го с шпагата; ако се пресегне да дере — сека с меча…

Леопардът изрева отново. Изглеждаше разколебан. След това пред изумения поглед на Ший започна да расте и да се променя и накрая се превърна в лъв. Прониза го страх. Човек все някак си би могъл да се справи с осемдесеткилограмов леопард, но с лъв, който тежи около двеста и петдесет килограма… Дори да успееше да му нанесе смъртоносен удар с меча, нищо не можеше да попречи на звяра да го разкъса с един-единствен удар на лапата. Беше вътре и с двата крака…

— Харолд — донесе се от „безопасна близост“ гласът на Чалмърс. — Не се безпокой. Всичко е наред.

„По дяволите, а тоя тук дали го знае?“, помисли си ядно Ший, който, след като не можа да измисли нищо по-добро, продължи да се прави на безстрашен.

Лъвът не скачаше. Вместо това взе да прави физиономии. Зъбатата му паст се превърна в човка, а от плешките му покараха криле — излят грифон от плът и кръв. „Не може да е истински, реши Харолд, истинските грифони не…“

Чалмърс отново подвикна, но този път значително по-близо:

— Това е човекът, когото търсим.

Ший се успокои:

— Сваляй фалшивата брада, господин магьосник, познахме те! — каза той и грифонът започна да се смалява и променя. През това време Ший се обърна към Чалмърс, който се опитваше да прекърши патентования инат на рода Густавов. — Върти ми се в главата една песничка, само дето не съм сигурен кой ми я пя съвсем наскоро. Започва така: „Щом неговото войнство побегнеше назад, начело препускаше боец аристократ…“

— Не можах да обуздая това пощуряло животно. И освен това в текста не е „начело“, а „най-отпред“. Здравейте, господине! — Приветствието беше към бившия грифон, превърнал се в едър, възпълен, мургав и плешив мъж, който ги наблюдаваше с ръце на кръста.

— Аз здравея, ами вие двамката какво правите тук? — каза заплашително мъжът. — Белята ли си търсите, а? Тогава сте попаднали точно където трябва.

Ший се усмихна:

— В известен смисъл… ако се мислиш за беля.

— О-о, може би сте дошли да потърсите професионалните ми услуги. Още отсега ви предупреждавам, че не се занимавам с глупости — никакво вкисване на мляко, никакви любовни еликсири. Това са вещерски номера. Аз съм маестро магьосник.

— В такъв случай сме много щастливи…

— Хм-хм! — прокашля се Чалмърс. — Извинявай, Харолд, но би следвало да обясним на господина, че интересът ни е чисто професионален и че търсим взаимноизгоден обмен на опит и информация.

— Хо-о! — подвикна маестрото. — Твърдите, че сте магьосници? А откъде да съм сигурен, че казвате истината?

— Ами… ъ-ъ…

— Спретни му една магия, Рийд — обади се Ший.

— О, Боже! Не вярвам да се задоволи с няколко мишки… или котета. Единственото, за което се сещам, е да взема да му измагьосам един дракон.

— Това е направо забележително! — одобри избора му Ший. — Давай насам дракона и — готово!

Ушите на магьосника уловиха думата дракон.

— Дракон ли? — попита той. — Наистина ли мислите, че можете да направите магия за дракон? Хайде да видим!

— Но няма ли да е… ъ-ъ… опасно? — обади се Чалмърс.

— Няма страшно. Ще чакам с готово противозаклинание. Долон ще ви пази. Самият Долон! — изпъна гърди шишкото.

— Покажи му, Рийд!

Чалмърс се захвана да си набавя необходимите реквизити с примирението на несправедливо насилен човек. Малкия червен саламандър откриха под един камък, а имаха под ръка всичко останало без изключително необходимото едноименно растение[5], но такова не откриха никъде в околността.

— Добий с магия — посъветва го най-накрая хладно Ший.

Изтормозеният психолог изглеждаше силно раздразнен, но с помощта на един крайпътен бурен и бързо заклинание той успя да сътвори кученце с размерите на вековно дърво. „Самият“ Долон презрително изсумтя.

Чалмърс подреди необходимите предмети, запали огън с огниво и кремък и подхвана заклинанието си:

В името на Хидрата и на Фафнир,

на Янг и Апофиса, яви се в тоз’ всемир:

на Нидхьогр със дължината,

на Тиама с мутрата зъбата

и с формата на гущер.

Мощно като мечка

издън небитието ти ела без пречка!

О, люспесто чудовище, на Триптолема семе,

проклятие на Беоулф, що носи дъжд и лошо време…

Ший завърза старателно поводите на животните около дървото. В случай че драконът се окаже крилат и прегладнял… Дяволски му се искаше тази негова вродена импулсивност да не беше го тласнала да насилва решението на професора. Ако противозаклинанието на Долон не помогне…

Белезникавият дим на огъня стана по-плътен и по-тъмен. Чалмърс прекъсна напева си насред строфа и отскочи. От дима ги наблюдаваше дългата цял метър глава на влечуго.

След главата от дима се измъкна дълга люспеста шия, после един преден крак… и още един. Драконът сякаш идваше от небитието през някакво отверстие в дима и се разрастваше след промъкването си. Чудовището стоеше пред тях, размахваше плавно острата си шиповидна опашка и ги наблюдаваше с огромните си жълти котешки очи.

Ший се осмели единствено да зашепне, но не и да привлече вниманието на звяра с някакво движение:

— Ако тръгне към нас, Рийд, бързо скачаш на Густав, а аз ще се занимавам с отвързването на поводите.

Лицето на Долон се беше изкривило, сякаш беше глътнал прекалено едра хапка. Драконът направи няколко крачки, но не към тях, а настрани, отвори ужасяващата си уста, нададе протяжен рев, който прозвуча като клаксона на стар автомобил, наведе се и щастливо започна да хрупа трева.

— Боже Господи! — промълви невярващо Чалмърс.

— Моли се, пък дано да помогне… — подметна Ший. — Защото виж какво става!

От дима надничаше втора драконова глава. Този екземпляр се измъкна само за няколко секунди. Изгледа хората, разтъпка се до един участък, обрасъл в цветя, подуши ги и започна да пасе. Третата и четвъртата глава вече се озъртаха нетърпеливо от пушека. В мига, в който двойката изскочи, тя беше последвана от друга, после от друга… Цялата ливада до самата гора беше вече претъпкана с дракони и новопристигащите се бутаха в тълпата, за да си намерят място, но в повечето случаи бяха избутвани към дърветата. Ший броеше:

— Трийсет и три, трийсет и четири… По-добре да отвържем животните и да изчезваме, преди да са ни стъпкали. Трийсет и шест, трийсет и седем…

— По дяволите! — отбеляза делово професорът, когато се озоваха зад донякъде по-сигурната преградна стена на гората, и почеса брадата си с пръст. — Точно от това се страхувах. Така стана и с мишките.

— Петдесет и два, петдесет и три… — продължаваше да брои Ший. — Ей, Рийд, тия ще задръстят кралството!

Драконите вече бяха препълнили ливадата и някои от тях вече правеха първите си тромави крачки в гората, като поглъщаха всичко зелено по пътя си и мучаха все така жално.

— Деветдесет и осем, деветдесет и девет, сто. И това ако не е стадо! — Огънят беше изгаснал и водопадът от дракони вегетарианци внезапно пресекна. Ший не можа да се въздържи и добави с благоговение. — Сто парчета от царете на всички влечуги.

Гласът на Долон беше глас на човек, поразен до дъното на душата си.

— Личи си, приятели, че никога не вършите работата си само наполовина. Макар че веднъж и аз успях да напълня цял бушел[6] с първокласни перли. — Долон внезапно щракна с пръсти. — Ей, в името на нокътя на големия пръст на левия крак на Ахриман, вие да не сте онези, които са побъркали Кресливия звяр?

— Ние сме — похвали се Ший. — А ти откъде научи?

— Звярът ме срещна преди няколко часа и ме предупреди за някаква групичка, която кръстосвала наоколо. Той си бил поискал някаква поема, какъвто си му е обичаят, а те му тръснали нещо, ама толкова… така де… пиперливо, че не смееше да повтори и думичка от него, защото щял да умре от срам. Никога преди това не му се било случвало подобно нещо. Изглеждаше направо съсипан. Но с вас трябва да е имало още някой. Кресливия звяр спомена за трима.

Чалмърс понечи да каже нещо, но Ший го изпревари:

— Не, сигурно ни е объркал с други.

— Доста е вероятно… Всъщност Кресливия звяр е низше същество и може да брои само до две. — Долон махна с ръка по посока на ливадата и каза с лека завист: — А тия дракони… Я ми кажете сега, приятели мои, да не би да ги създадохте тревопасни по грешка. А? Между колеги няма тайни, нали така!

— Хм… Нямаше нужда да поемаме излишни рискове, нали? — каза спокойно Чалмърс, макар очите му все още да бяха леко изхвръкнали от орбитите си.

— Не ще и дума! — потвърди Долон, като го стрелна с поглед, който Ший едва засече. — А сега ще можем ли да ги махнем оттук също толкова бързо?

— Готово! — отзова се Ший, преди професорът да беше успял да се включи. — Но за драконопрогонващата магия ни е нужен анероиден комбомпетър, а загубихме нашия. Ще ни услужиш ли с твоя?

— Ами… ъ-ъ… такова… амероиден комфометър, нали така. Съжалявам, но нямам. Миналата пролет падна черна слана и унищожи всички растения, по които се въдят амероидните комфометри. — Той разпери ръце, за да изрази искреното си съжаление.

— Но пък съм сигурен, че тези дракони ще свършат много добра работа, защото ще са добра храна и спортен обект за нашите приятели и слуги лоузълите. А сега, господа непознати магьосници, ми разкажете за целта на идването ви в Лоузългорието.

Чалмърс заговори пръв:

— Ами ние… ъ-ъ… дойдохме по един въпрос… Дали можеш да ни кажеш нещо повече по въпроса за тази Флоримел? За… ъ-ъ… фалшивата.

Долон размаха ръце.

— Най-обикновена вещерска изработка — създание, омагьосано от сняг, без особена стойност. Трябва да ви покажа наистина първокласния шахматист, който направих някога, или дяволчетата, които създадох, за да ми помагат при изтезанията. Истински постижения. Очевидно Бизиран, нашият архимагьосник, е привикал своята фалшива Флоримел за преглед. — Той наблегна на последната дума и се изхили. — Но вие не отговорихте на въпроса ми, господа магьосници.

Ший отговори самоуверено:

— Тук сме, защото искаме да се присъединим към вас.

— Искате да кажете, че досега сте работили на свободна практика и ние не знаем за това? — Долон подозрително сви очи. — Да де, Бизиран основа ордена едва преди година и е напълно възможно да сте убегнали от вниманието му. Сигурен съм, че не сте отказвали негова покана. Нашият архимаг хич не си поплюва с нелицензираните магьосници. Има си готово заклинание, с което ги превръща в паяци. Такъв ни е той, голям шегобиец!

— Боже милостиви! — измърмори Чалмърс. — А как може да се сдобие човек с лиценз?

— Това зависи до голяма степен от просителя. Нашият устав налага да има точно двайсет и един майстор-магъосници — според магическото число. Аз, разбира се, съм една от водещите фигури както по умения, така и по ранг. Има съсловие на калфите, които вършат по-обикновената работа, както и съсловие на чираците. Може би талантът ви ще е достатъчен, за да ви приемат в съсловието на майсторите. Трябва да има три-четири свободни места. Следващото ни събиране ще е след пет дена, а и с моето ходатайство приемането ви е сигурно.

[1] Пситакофагия (лат.) — псевдонаучно: явлението ядене на папагали. — Б.пр. ↑

[2] Уилям Окамски (или Окам, 1285–1349) — английски философ с изключително влияние върху средновековната логика. — Б.пр. ↑

[3] Беоулф — легендарен герой на англосаксонска епическа поема, добила популярност в VIII–X век. — Б.пр. ↑

[4] Поема за морската битка при Лепанто от 1571 г., в която Хуан Австрийски разбива турския флот. — Б.пр. ↑

[5] Става дума за растението кученце (Antirrhinum), което в дословен превод от английски (snapdragon) звучало, да речем, като „ам-драконче“. — Б.пр. ↑

[6] Мярка за вместимост на зърно равна на 36 кг. — Б.пр. ↑

Шест

Долон, приел формата на красив жребец, препускаше пред тях. Ший полегна назад и без да изпуска от очи ушите на жребеца, прошепна:

— Дотук всичко е без грешка, нали така, Рийд?

— Предполагам, но ще трябва да сме много внимателни, защото ако някой от компаньоните или пък от ордена разкрие, че си сътрудничим с противника му… Това подхващане от двата края към средата може… ъ-ъ… да ни изиграе лош номер.

— Възможно е — потвърди Ший и продължиха да яздят в мълчание.

Само веднъж по време на пътуването им на пътеката излезе тигър. Адолф и Густав, които светкавично достигнаха до ръба на нервния срив, се опитаха да побегнат. Долон се превърна от жребец в огромен, разярен див бик. Тигърът изръмжа, но бързо подви опашка.

Слънцето вече клонеше към залез, когато компанията зави под прав ъгъл и се спусна надолу по някакъв стръмен речен бряг. Там, направо в склона, беше вкопана огромна дъбова врата. Долон, който междувременно бе възвърнал човешкия си образ, махна с ръка и вратата се отвори широко.

— Не се тревожете за безопасността на вашите животни — успокои ги той. — Това място е обградено с невидима стена, през която никой не може да проникне без личното ми позволение.

Ший, който тъкмо слизаше от коня, подметна:

— Сигурно доста помага срещу комарите, а?

Долон се засмя пресилено и поклати глава:

— Колко си прав, чирако! Никъде не е казано, че гениалният човек трябва да си губи времето с разни досадни гадинки.

Въздухът вътре беше застоял. Първото нещо, което Ший видя, беше огромна купчина мръсни съдове. Долон явно не беше от ергените чистници. В непосредствена близост се открояваше предмет, който накара косата на Ший да настръхне. В ъгъла на помещението беше поставена гола статуя на замръзнал в движението си младеж в цял ръст, която излъчваше бледо синкаво сияние. В протегната си ръка той държеше факлата, която Долон запали.

Магьосникът забеляза неспокойния питащ поглед на Ший и небрежно отбеляза:

— Предишният ми чирак… Установих, че е шпионин от двора на кралица Глориана. Там някои от благородниците се занимават с фокуси, които наричат „бяла магия“. Затова си стои ей тук в ъгъла, той вижда, чува и съзнава всичко, но иначе си е жив труп. — А, Роджър? — той закачливо щипна статуята и се разсмя. — Когато съм в настроение, минавам за най-големия майтапчия в ордена. А сега да ви покажа моята колекция от меламита.

— Какви са тези меламита? — попита Чалмърс.

Долон го погледна смразяващо, след което реши, че шегата е добра и се разсмя. Той започна да сваля някакви бутилки една по една от рафта, като ги разглеждаше с гордост на светлината на факлата. Във всяка от тях имаше по една малка човешка фигурка, не по-голяма от два сантиметра.

— Хомункули от ръката на самия Мелами! — гордо обясни Долон. — Той е върхът в тая област. Никой друг не е успял да смали човек до такива размери. Дори аз, великият Долон, не мога да се сравнявам с него в това изкуство. А пред вас е най-добрата колекция на света. Липсва само рус сарацин. Бизиран има един, но не иска да ми го отстъпи, макар да му предложих в замяна водна фея, каквато той няма в колекцията си. Казва, че водните феи били неудобни за съхранение, тъй като ако по някаква случайност бутилката се намокри с вода, те ще добият сила да направят собствена магия и да се измъкнат на свобода.

Долон въздъхна тежко:

— Нали виждате как съвършенството се изплъзва от ръцете и на най-великите сред нас. Както и да е. Хайде да отидем в кабинета ми. Само внимавайте с василиска.

— Василиск ли? — попита Ший.

— Да. Уникална и безценна идея на Бизиран. Всички майстори от ордена са снабдени с тях. Намират се точно пред вътрешните ни кабинети и са омагьосани така, че да не могат да погледнат никого от членовете на ордена… както и неговите приятели. Но ако някой от хората на Глориана се опита да влезе, василискът го поглежда и го превръща в камък.

Долон отвори някаква врата и ги поведе надолу през някакъв едва осветен коридор. Зад врата със здрави решетки от едната страна на коридора се мяташе и плющеше с люспестата си опашка отвратителният василиск. Чудовището непрестанно въртеше глава. Ший едва не повърна от вонята му. Успя да зърне през рамо Чалмърс, който усърдно движеше устни. С цялото си сърце се надяваше това да е някаква противомагия, а не молитва. До слуха му достигнаха обясненията на Долон:

— … но се наложи да ги въведем, след като Кембина, една от онези „бели магьосници“, се вмъкна в кабинета на Мелами и го удави в трап с алкагия. Слава на Луцифер, че се омъжи за оня простак сър Кембъл, та бракът отне някои от способностите й…

Вратата се захлопна зад гърба им. Ший пое въздух така дълбоко, сякаш изплуваше от дъното на океана.

Масата ги чакаше отрупана с храна, която, за голямо облекчение на Ший, не беше с чак толкова силни подправки. Докато се бореше със стека си, той попита:

— Какво е това месо? Наистина е много вкусно!

— Пържен лоузъл — отвърна безгрижно магьосникът.

Ший видя как Чалмърс замръзна на половината хапка. И на него му се догади — в края на краищата това си беше почти човекоядство и след онзи вонящ василиск… Насили се да продължи. Гнусливостта в този момент беше излишен лукс.

Долон напълни чашите с вино, седна на мястото си и явно за да шашне гостите си, направи с магия глинена лула, която запуши с наслада.

— Да-а… — заговори доволно той. — Конкуренцията в нашия занаят е безмилостна. Всеки срещу всеки, а и компаньоните на Глориана направо ни стъжняваха живота — така стояха нещата, преди Бизиран да основе ордена. Ето да вземем например мен. По едно време бях захванал доста доходен случай. Идва при мен един имотен мъж и ми иска любовен еликсир. Правя му го, а той след това отказва да ми плати. Тъй като инатът му се оказа магарешки, направих така, че ушите му да растат с по един сантиметър на ден, като с всеки сантиметър цената се удвояваше, и зачаках да се разплатим. — Долон се засмя щастливо и изпусна облак дим. — Нали ви казах, че си падам майтапчия. И какво става в крайна сметка? И какво, мислите, прави моят човек? Просто отива при Малинго, който го снабдява с магия на половин цена. Сега вече тия не минават.

— Ами след като всички вече си сътрудничите толкова усърдно — прекъсна го Ший, — защо се провалиха нещата на Сатирановия турнир? Защо поясът не се задържа нито на Лъже-Флоримел, нито например на Дюеса. Мисля си, че Бизиран не би допуснал подобно нещо.

Долон изцъка възхитено с език:

— Умен въпрос, младежо! Номерът с пояса е несъмнено дело на Дюеса. Това е напълно в нейния стил. Опитала се е да развали магията му, но след като не е успяла, е добавила своя, така че да не се закрепи върху никого. Но според мен това с Флоримел си е чиста грешка. — Той поклати глава. — И особено ако е действително изпратена от Бизиран. Нищо не би вбесило така силно придворните рицари и дами, както фактът, че една от техните кралици на красотата, изпитана посредством магията на пояса, живее с магьосник. Но сега вече силно се съмнявам.

Ший видя как Чалмърс навлажни устните си с език при споменаването за някаква връзка между Бизиран и Флоримел и започна да задава въпроси, за да му даде възможност да се вземе в ръце. Но Долон млъкна и започна да го наблюдава подозрително, при което в главата на Харолд нахлуха не чак дотам приятните спомени за василиска отвън и за вкаменения шпионин оттатък.

Най-накрая магьосникът се надигна:

— Като че ли дойде време за почивка, господа магьосници! Няма да е лошо да тръгнем към замъка на Бизиран още утре. Сигурен съм, че ако пристигнем навреме за срещата, моите връзки и способностите ми на интригант, с които съм прославен навред, ще ми помогнат да организирам избирането ви.

Шепот:

— Ей, Рийд, спиш ли?

Отново шепот:

— Слава Богу, не. Не и тук. А той?

— Ако не е заспал, трябва да е направил най-страхотната магия за хъркане. Как мислиш, Рийд, не можем ли да направим нещо за оня беден младеж, когото са превърнали в статуя?

— Всеки подобен опит би бил неоправдан, Харолд. Още повече, че дори нямам представа какво бихме могли да направим. Но при всички положения това би могло да прати плана ни по дяволите.

— Не знаех, че сме имали план. Мислиш ли, че ще успеем да заблудим Долон.

— Налага се, ако действително искаме да помогнем на кралица Глориана и нейните компаньони. Ще ми се също така да ти припомня и за Флоримел. Долон спомена, че била създадена от сняг… Създадена! Не бих могъл, а и се страхувам да го повярвам. Струва ми се, че ще ни се наложи да проникнем в ордена и… ъ-ъ… да действаме отвътре.

— Предполагам, че именно в ордена трябва да търсим причината за упадъка във Феерия — каза замислено Ший.

— Да. Магьосниците тъкмо са открили…

— Я кажи, Рийд… — прекъсна го почти на глас Ший, — ако орденът е създаден преди година според времето на „Кралицата на Феерия“ и вече е съществувал по времето, когато Спенсър е писал книгата, което ще рече преди около четири века земно време, то времето във Феерия е много по-бавно от нашето. И ако се върнем обратно, вероятно ще се озовем някъде в двайсет и петия век… Барабар и ние с мъжете!

— Ако се върнем обратно. И също така ако кривата на времепространствения вектор е параболична. Но, както ти е известно, при векторите могат да съществуват и синусоидални криви.

— Никога не съм се и замислял. А как успя да изпипаш такова количествено убедително драконово заклинание?

Чалмърс си позволи да изцъка тихо с език:

— Чиста проба магическа математика. След като се основава на изчислението на класовете, тя би трябвало да е преимуществено качествена, а не количествена. Оттук и количествената неопределеност на резултатите. Не ми е възможно — поне на равнището на настоящите ми умения — да определя местоположението на десетичния знак. Поставих десетичния знак по-вдясно от необходимото и ето ти сто дракона вместо един. А можеха да са и хиляда.

Ший замълча, за да успее да преглътне тази мисъл, след което отново зашепна:

— А не можеш ли да овладееш по някакъв начин нещата?

— Не зная. Очевидно професионалистите научават от опита си точно колко сила да вложат в заклинанието. То е по-скоро изкуство, а не наука. Само да можех да реша количествения проблем… веднага щях да поставя магията на научна основа. Харолд, бих искал утре… ъ-ъ… да се опиташ да отвлечеш Долон достатъчно дълго, за да имам време да докопам някой от неговите наръчници. Тук е такава бъркотия, че надали ще се усети.

Тримата ездачи — Долон си беше създал кон, защото, както им беше обяснил, ако приемел животински образ за цял ден, щял да се претрепе от препускане — вече бяха навлезли на километри навътре в Лоузълогорието. От време на време мярваха по някой елен, но не се виждаше никакво друго живо същество. Почти не разговаряха. Излязоха на някакъв широк, но доста обрасъл път. Ший реши, че това е още едно доказателство за превъзходството, което магьосниците бяха придобили над рицарите на Феерия.

Той подкара коня си и се изравни с магьосника:

— Чудно ми е, Долон, защо при твоите неограничени свръхспособности, не са избрали теб за глава на ордена?

Долон повдигна рамене и рече:

— Хо-хо, можех да получа поста, без да си помръдна и малкото пръстче. Аз наистина съм много добър съдник на човешката природа и именно затова уредих да изберат Бизиран. Знаех, че той ще се справи.

— Значи ти си близо до самото съвършенство — предположи Ший.

— Драги ми чирако, „близо до“ е много слаб израз. Аз съм самото съвършенство. Не се и съмнявам, че идните поколения ще датират историята на истинското магьосничество от мига на моето навлизане в занаята.

— Толкова си скромен… — отбеляза Ший и си навлече гневния поглед на Чалмърс.

Долон сведе свенливо очи.

— Дори прекалено скромен, както ми се струва понякога. Но се старая да не позволявам на подобни чувства… опа-а! Ето ти среща!

В далечния край на ждрелото, в което бяха навлезли, се появи конник в доспехи. Той насочи копието си срещу тях и полетя в галоп.

— Десет хиляди дяволи! И това ако не е самият Артегал! Бягайте или сме погубени! — изкрещя Долон, който вече изглеждаше донякъде погубен. Той дръпна рязко поводите, конят му се вдигна на задни крака и препусна в обратната посока.

В този миг зад тях се разнесе женски глас:

— Всички на място! — Белфиби стоеше изправена върху една от стените на ждрелото с насочен право към тях опънат лък.

— Към небето! — изкрещя Долон, а последната му дума преля в нечовешки писък. Междувременно се беше превърнал в ястреб, който излетя нагоре.

Чу се избръмчаване на тетива, съсък на стрела и във въздуха се разлетя перушина. Поразеният ястреб се запремята към земята и се преобрази в Долон с пронизана от дълга стрела ръка. След миг той тупна на меко в папратите. Ший успя само да си помисли, че тук хората вероятно разполагат със задълбочени познания в областта на ругатните и усети тежкия подканящ удар на рицарското копие.

— Слизайте от конете, изверги! — ревна рицарят.

Предложението му изглеждаше изключително уместно. Мъжът беше едър като Кембъл и целият в стомана, но въпреки това се движеше доста пъргаво. Освен това Белфиби беше опънала тетивата с втора стрела.

Артегал вдигна забралото си и откри сурово мургаво лице с орлов нос. Рицарят измъкна отнякъде вериги във формата на клуп. Нахлузи по една на шията на всеки от пленниците, притегна ги и ги заключи.

— Арестувани сте — каза най-накрая той.

— И за какво? — попита Ший.

— За да бъдете предадени на Върховния съд към двора на Нейно Величество кралица Глориана.

Чалмърс отчаяно простена.

— Върховният съд… — обясни шепнешком той — означава смъртна присъда, ако бъдем признати за виновни.

— Тогава ще предпочета някое от низовите съдилища.

— По-добре не прави това. Най-вероятно този рицар е упълномощен да отсъжда някои от наказанията, които са от юрисдикцията на обикновените съдилища, така че нищо чудно да ти лепне още на място присъда от пет години тъмница. Няма да се поколебае нито миг.

Белфиби беше слязла от скалите.

— За Бога, но това е Долон! — извика тя. — Готова съм да свидетелствам, сър Артегал, че когато вчера срещнах тези двамата в Лоузългорието, те търсеха магьосници. Особено добре пази по-младия. Въоръжен е с много могъщо оръжие, което може и да е омагьосано.

— Ха така-а! — каза Артегал, докато ги наблюдаваше с неприязън. — Кълна се в най-святото си, на това вече му се казва добра среща! Истински подарък за кралския съд. Я да видим това опасно мечле! — Той издърпа портупея на Ший с такава сила, че едва не отнесе едното му ухо.

След това отново се отпусна в седлото си и подкара своя кон, като държеше в ръка единия край на веригите. Пленниците нямаха особен избор и подтичваха подире му.

Чалмърс успя да прошепне на спътника си:

— И да не си посмял да обелиш и дума, че сме на тяхна страна! Ако се наложи, Бритомарт ще ни защити. Трябва… ъ-ъ… да запазим доверието на Долон.

Продължиха да подтичват. Колкото повече се замисляше Чалмърс, толкова по-малко му се нравеше идеята да бъде тътрен през цялата Феерия, за да бъде изправен пред съд. Но дори и да ги пуснеха със застъпничеството на Бритомарт, всеки магьосник по пътя им щеше да ги разпитва как така са успели да се измъкнат, а Долон е бил осъден. А осъждането на Долон не подлежеше на съмнение. Артегал го гледаше с неприкрита омраза. Белфиби се забавляваше, като подтичваше край пленниците, докато уловеше погледа на майстор-магьосника, след което се хващаше с една ръка през шията и издаваше хъркащи звуци. На великия Долон като че ли никак не му беше забавно.

А Ший? Ший се беше заплеснал по пружиниращата походка на Белфиби. Ако Чалмърс искаше да предприеме каквото и да било, трябваше да го направи сам. За щастие същата сутрин беше успял да прочете това-онова от задигнатия наръчник на Долон. Там беше открил една пределно проста магия за обезсилване, която не беше нищо особено — действието й траеше само няколко часа и човек лесно можеше да й противостои, ако знаеше, че ще му я направят. Но единственият реквизит, който изискваше, бяха дванайсет стръкчета трева, късче хартия и малко вода.

Чалмърс се наведе и пътьом откъсна шепа стръкчета, които пъхна в уста, сякаш беше решил просто да подъвче нещо. След малко пъхна ръка под расото си, уж за да се почеше, а всъщност за да откъсне парченце хартия от наръчника на Долон. Пъхна в устата си и него. Слюнката му се явяваше най-близкият подръчен заместител на водата. Чалмърс започна тихо да нарежда заклинанието. Ако задействаше, щеше да обезсили Артегал и Белфиби достатъчно, за да позволи на пленниците да избягат.

Ший установи, че харесва облачето лунички върху носа на Белфиби, но и че му беше трудно да се възхищава от момиче, което наместо наниз, както си му е редът, се беше накичило с лък. Искаше да я опознае по-добре. Тя си имаше всичко, включително и вкуса към приключенския живот, който не беше чужд и на самия него…

Защо, по дяволите, изведнъж се почувства толкова отпаднал? Едва успяваше да мести краката си един подир друг. Сигурно напрегнатият живот му беше дошъл малко в повече. Но и Белфиби също се тътреше. Пружинирането беше изчезнало от походката й. Дори конят се оклюма.

Артегал се олюля в седлото си и направи чудовищно усилие, за да се задържи, но се престара и се свлече на пътя бавно, с достолепието на срутващ се фабричен комин. Падането му спря процесията. Конят приседна уморено и се свлече до ездача си с изплезен език. Чалмърс и Долон последваха примера му сред дрънкане на вериги.

Артегал се приповдигна на лакът.

— Вещери — изръмжа вяло той. — Тия мошеници ни изиграха! Простреляй ги, Белфиби!

Момичето се пресегна за лъка си. Чалмърс се претърколи и успя да застане на длани и на колене.

— Хайде Харолд! Вдигай се, Долон! — подвикна той, след което потисна една прозявка и залази бавно напред. — Боже мой, ще ми се някой ден да произнеса поне едно заклинание, без да прекалявам!

Ший се опита да прескочи Долон, но загуби равновесие и се строполи напреки върху магьосника. Долон простена, когато коленете на Ший се забиха в него, но все пак успя да заеме изходна позиция за лазене на колене и длани. Тримата пленници запълзяха изнемощяло по пътя.

Ший погледна през рамо и видя как Белфиби, която все още се държеше на крака, се опитваше да опъне лъка си, но от немощ успя да придърпа тетивата едва няколко сантиметра. Тя обърна лъка към тях и стреля напосоки. Откатът на оръжието я събори на земята. Стрелата се извиси в парабола и удари Долон по задника, но инерцията й стигна единствено да го убоде. Магьосникът изрева и увеличи скоростта до близо един километър в час.

— Хайде да побързаме! — подкани ги Ший. — Преследват ни.

Белфиби лазеше подире им със завидна скорост, без да обръща внимание на издраните си голи колене. Зад нея странният парад завършваше с трагичната фигура на сър Артегал, който се гърчеше като огромен гущер с откъсната опашка. Едва успяваше да се придвижи с тежките си доспехи.

— Белфиби напредва — отбеляза Ший след около минута.

— Това въобще не ме натъжава — рече Долон със свирепа усмивка и бръкна в ботуша си, откъдето извади нож.

— Ей, не така! — викна Ший.

— А защо не?

Докато Ший се опитваше да измисли някакъв разумен отговор, на пътя излезе мъж в поличка. Той изгледа изумено странната процесия, пъхна в устата си върбова свирка и я наду.

— Да дерга! — изпъшка Долон. — Горко ни! Точно така ли трябваше да ни хванат!

Между стволовете на дърветата към тях тичаше цяла тълпа диваци. Всички носеха карирани полички. Покрай тях с радостен лай се носеха глутница едри жилави кучета с четинеста козина. Петимата пълзящи бяха надлежно претърколени и претърсени за оръжие. Ший установи, че над него се е надвесило грозното брадато лице на някакъв доста едър риж мъжага, който размахваше огромния си ръждив меч на два-три сантиметра от гръкляна му и явно се веселеше страхотно.

— Ама не е ли странно, дето ги заловихме ей тъй на? — отбеляза някакъв благ наглед белобрад мъж. — Тия трябва да са се отровили с нещо, за да са толкова немощни.

— Цели ли ще ги влачим или ще им вземем само главите, за си ги окачим кат’ трофеи над огнището, а? — заинтересува се друг.

— Засрами се, Шон! Вече става месец време, откак не сме предлагали на боговете свястно жертвоприношение. Това твоето си е направо непочтителност, ако питаш мен.

Ший се сещаше за поне две думи, които биха били по на място от „непочтителност“, но никой не го питаше. Той беше овързан и окачен на прът. През следващите два часа го друсаха на пръта като прострелян глиган и болките в китките и глезените не му позволяваха някаква усилена умствена дейност.

Движеха се предимно по дивечови пътеки, докато най-накрая излязоха на голяма поляна с подредени в кръг палатки. Да дерга бяха явно на боен поход — не се виждаха нито жени, нито деца. Пленниците бяха подредени в редица, в близост до грубо изработен дървен олтар, покрит с доста зловещи тъмни петна.

Ший прошепна:

— Долон, не можеш ли да направиш някаква магия?

— Да, Веднага щом се възстановя от тази проклета слабост. Проклет да е онзи, който ни я изпрати!

— Ами… ъ-ъ… струва ми се, че отговорността е… ъ-ъ… моя — призна гузно Чалмърс.

— Нека тогава проклятието ми не те застига! Но отсега нататък си се занимавай с твоите дракони и остави истинската магия на великия Долон. Да не би случайно да си изрекъл заклинанието с хартия и трева?

— Да.

— Разпознах симптомите му. Уви, магията ще се развали след часове. А дотогава ще сме по-мъртви и от Юда Искариотски. Ах, толкова е глупаво най-великият магьосник на света да си отиде от живота безпомощен като маринована херинга! Тази трагедия ме хвърля в ридания!

Той потъна в мрачно мълчание. Ший започна да премисля трескаво създалото се положение — щом нито коварният Долон, нито могъщият Артегал можеха да помогнат, всичко изглеждаше безнадеждно. А да се надяват отново на нечия външна помощ в последната минута, беше съвсем неоправдано.

Трима мъже в дълги роби, накичени по възможно най-абсурден начин с гирлянди от листа, излязоха от близката палатка. Единият от тях замислено точеше дълъг нож. Звукът от триенето на стоманата върху камъка беше мъчителен за слуха на Ший.

Ножарят се приближи и впери поглед в тях. Благовидният старейшина подхвърли:

— Бива си я днешната партида, а?

— Така си е! — отговори друидът[1]. — Голям късмет е, че сте срещнали цяла групичка. Двамината млади са най-хубави, те първи ще си минат по реда. Но как ще стигнат до олтара, след като са толкова изнемощели?

— Ще ги подкрепят по двама от нашите момци. Иде свещеният миг. Иди да вземеш гайдата!

Да дерга образуваха кръг около свещеното място. Единият от друидите беше разперил ръце и обърнал лице към небето, пееше някакъв химн, докато колегата му правеше символични жестове около олтара. Третият обикаляше поляната, сподирян от мрачен гайдар, чийто инструмент пищеше във въздуха като хиляда разгневени пчелни рояка. На Ший му се стори, че зад двамината се проточва някаква призрачна процесия от фигури. Тя проблясваше меко в полутоновете на бледа дъга, която правеше формата им и дори самото им съществуване крайно несигурни. Да дерга се покланяха при преминаването на жреца и гайдаря и се изправяха едва след отминаването на опашката от призрачни фигури.

Беше изключително интересно. Ший искрено желаеше да е в състояние да оцени всичко това, без да бъде подяждан от мисълта, че това най-вероятно ще са последните му сетивни възприятия. Нямаше как да не се запита дали божествата на да дерга имаха нещо общо с езическите келтски божества… По дяволите, той вече имаше идея!

Един от варварите го освободи от веригата, а други две двойки снажни мъже изправиха него и Белфиби на крака и ги прихванаха под ръка. Ший прошепна с ъгълчето на устата си:

— Ей, Белфиби, ако те измъкна от тази история, ще сключим ли примирие, докато ти обясня всичко?

Момичето кимна. Друидът с ножа зае мястото си на олтара. Другият дойде при тях и ги поведе след себе си. Като събра всички сили, Ший подвикна дрезгаво:

— Ей, господин жрец!

Друидът се обърна. По лицето му се четеше благост.

— Хайде сега, момко — каза меко той, — нали знаеш, че не е хубаво да се вика така! Да си първи на олтара е най-висша чест.

— Това го зная, но нима мислиш, че боговете ще са удовлетворени от шепа примрели хамсии като нас?

— Прав си, но боговете прощават, когато хората им принасят най-доброто, с което разполагат. А в нашия случай това сте вие.

— Да, но ти можеш да подобриш качеството ни. В момента сме под влияние на отслабваща магия, а ти си много добър магьосник. Защо тогава не ни освободиш от слабостта?

Друидът го изгледа хитро и каза:

— Струва ми се, че ползата ще е повече за вас, но в думите ти има истина, синко. — Той насочи изпитателен поглед към Ший, а после и към Белфиби. Сетне размаха ръце към тях и промърмори нещо.

Ший усети как силата му се възвърна. Старият жрец се обърна към тези, които ги съпровождаха:

— А сега ги дръжте здраво, момчета. Няма да е никак, ама никак хубаво, ако вземат да избягат.

Якият да дерга хвана ръката на Ший в ключ и я изви, докато го накара да са превие на две. Харолд успя да види, че и Белфиби не беше пожалена от водача си. Поддаде като мек восък на приложената сила и зачака.

Процесията се приближи към олтара. Гайдарят беше почервенял като домат, но все още се крепеше благодарение на присъщата единствено на гайдарите способност да издържат спокойно тогава, когато обикновеният човек би припаднал от задъхване. Ший пристъпяше едва-едва, но друидът с ножа спря и го изчака с върховното умиротворение на човек, който не желае да разваля щастливия миг на благородното си деяние. До олтара оставаха само четири крачки. Ший погледна към Белфиби. Три. Тя гледаше неспокойно към него, сякаш очакваше някакъв сигнал. Две. Той почувства онова, което така дълго беше очаквал — лекото отпускане на уморените, влажни длани на здравеняка зад гърба му.

Ший повдигна рязко левия си крак нагоре и след това го изстреля назад. Петата му улучи косматата колянна капачка на варварина, който го пусна и се срина с рев на заклано добиче. Ший не му обърна повече внимание, а се завъртя на десния си крак и заби лявото си коляно в другия си пазач, като същевременно нанесе саблен удар по адамовата му ябълка. Мъжагата, който явно не беше очаквал такъв изблик на сили, падна и се загърчи в агония за глътка въздух.

Всичко останало се разви за секунди. Пазачите на Белфиби се втурнаха едновременно да гонят Ший, като пуснаха пленничката си. Горското момиче веднага впи зъби в ръката на друида с ножа.

Пазачите им бяха добри и опитни бойци, но сега им се налагаше да заловят отново пленниците си, без да ги нараняват. Ший, от друга страна, нямаше такова задължение. Той бръкна в очите на единия с пръсти, а другия срита в корема. Някой изпищя. Белфиби пробяга наблизо с окървавен нож в ръка и подвикна на Ший.

Останалите да дерга бяха прекалено втрещени от светотатството, за да се намесят. Ший и Белфиби се измъкнаха през една пролука в кръга им тъкмо когато започнаха да се пресягат към мечовете си.

След миг бяха вече сред дърветата и тичаха като луди. Белфиби се плъзгаше пред Ший без дори да се задъхва и сигурно можеше спокойно да го зареже, стига да поискаше. Тя, изглежда, се ориентираше в гората по инстинкт. След малко сви рязко вдясно, шмугна се между два дънера и се спусна до някакъв поток, през който цапаха петдесетина метра, а после свърнаха отново към гората.

— Качвай се! — подвикна му Белфиби и се покатери върху едно дърво пъргаво като момченце. Свряха се един до друг в клоните и се ослушаха.

Ту тук, ту там се разнасяха приглушените гласове на преследвачите. Да дерга се бяха разпръснали и претърсваха гората. Ший и Белфиби стояха, затаили дъх. Внезапно се дочу хрущене на съчки и на няколко метра от дървото им минаха двама варвари, повели едно от огромните си кучета.

— Ама наистина ужасна работа! — каза единият от тях. — Трима убити и единият от тях — жрец.

— Наистина много жестоко. Ами бедният Фион с размазан гръклян. Тия са безчовечни чудовища, ще знаеш!

Гласовете и шумовете лека-полека заглъхнаха. Докато изчакваха, Ший се залови да й обясни шепнешком плана, който бяха обмислили с Чалмърс. Белфиби го изгледа преценяващо. Явно удовлетворена от искреността му, тя попита:

— И защо не ми разказа всичко това по-рано, доблестни оръженосецо?

— Е, не можех да го направя пред Долон и да проваля цялата работа. Ако не ми вярваш, попитай Бритомарт за нас. Честно!

— Искаш да кажеш, че имаш намерение да продължиш с безумния си план?

— Разбира се, стига само да успеем да си върнем нашите хора.

— И мислиш, че сър Артегал ще пусне Долон да си върви?

Ший се поколеба.

— Не познавам много добре Артегал, но си права, той е от този тип хора, които набият ли си веднъж нещо в главата, вече не може да ги отклони ни геена огнена, ни потоп.

Белфиби тихо се изкиска:

— Страхотен дворцов шут ще излезе от теб, оръженосецо Харолд. Но си читав — описа Артегал много точно.

— Добре, а не можем ли да уредим нещата така, че Артегал да не може да се намеси, преди да сме тръгнали?

— Не. Честта ми не позволява да взема страната на онзи гнусен магьосник…

— Виж сега, Белфиби. Мисли с главата си. Рицарите на Феерия се опитват от години да се справят с магьосниците, нали така?

— Наистина е така.

— И не са се справили много добре, нали така?

— Благородни оръженосецо, говориш като схоласт, но ми се струва, че дотук си прав.

— Добре. Значи развяването насам-натам по броня и посичането на този или онзи магьосник не води до нищо, нали така? Сега с моя шеф имаме план как да проникнем в организацията им и да се справим с цялата шайка наведнъж. Защо не ни оставиш да опитаме?

— Но как ще…

— Ами кажи на Артегал, че с теб двамата сме сключили лично споразумение, за да измъкнем всички от лапите на да дерга, и че едното от условията е било да ни позволите да се измъкнем с известна преднина… — Ший замълча и се ослуша.

До слуха им се донесе приглушеният писък на гайдата.

Белфиби подскочи:

— Церемонията е започнала отново. Хайде да побързаме, докато не са ни изклали хората! — Тя започна да се спуска надолу.

Едва когато вече бяха стъпили на земята, Ший попита:

— А какво бихме могли да направим?

— Не се безпокой. Познавам някои от тайните на гората и от преките й пътища. — Тя започна да свири с уста някаква странна мелодийка. Когато подсвиркването й премина едва поносимите за човешкото ухо децибели, измежду дърветата се появи еднорог. Той зарови муцуна в гърдите й и нервно затъпка земята. Момичето скокна на гърба му.

— А аз? — попита Ший.

Белфиби се смръщи.

— С радост бих те взела зад мен, но се съмнявам, че конят ще понесе двойното ни тегло. А и са прекалено ревниви, за да се движат по двойки. Можеш да се хванеш за опашката.

Това решение изглеждаше напълно задоволително. Но Ший реши — в края на краищата и аз поназнайвам нещо от магията и сам ще си създам еднорог, който вероятно няма да има нищо против този тук.

— Ако ме заведеш до потока, ще видя какво мога да направя по въпроса — каза най-накрая той.

Състави заклинанието по пътя към поточето. На брега се залови да направи възможно най-правдоподобен модел на конска глава от мокър пясък, в която заби съчка вместо рог. След това започна да изрича напевно:

О, жребецо, що със светлина се храни

и пои се от бушуващи води,

в името на Хаймдаловите хайвани

призовавам те! Ти тук бъди!

Кротък и напет, но смел дори без броня,

на челото нагизден с рог,

в името на Мохамед на коня

яви се тук в най-кратък срок!

Поточето сякаш се взриви във въздуха. Ший скочи и изтри водата от очите си… след това отново ги потри, за да се увери. Магията им още веднъж се беше оказала почти успешна.

В средата на речицата се беше изправил едър, прекрасен, могъщ индийски носорог.

[1] Друид — древнокелтски жрец. — Б.пр. ↑

Седем

За миг Ший изпадна в паника. След това си спомни, че лошата слава на носорозите се дължеше на сприхавия нрав на двурогата черна африканска разновидност. Въпреки всичко Ший не разполагаше с повече време за магическо създаване на животни. Нали беше искал нещо кротко за яздене… А това все пак ставаше. Той се метна бързо на гърба на носорога.

Носорогът може би наистина беше кротко животно, но надали беше точно ездитно. Когато се съвзе от вцепенението си при попадането в напълно непознат времепространствен участък, той се измъкна от поточето и препусна с все сили през гората в напълно погрешна посока. Ший се вкопчи здраво в гънките на неговата броня и изкрещя към Белфиби:

— Е-ей! Виж дали… ох… не можеш да обуздаеш… ох… това нещо!

Когато носорогът видя, че еднорогът се опитва да го пресрещне отдясно, се извърна и оголи зъби. Еднорогът успя да свърне и да удари един рог в ребрата му. Изненаданият и объркан носорог направи опит да побегне и на Белфиби й оставаше само умело да го насочва към поляната на да дерга.

Гайдата се чуваше все по-силно. Но носорогът, подплашен по-силно от еднорога, се насочваше право по посока на звука. Ший се беше притиснал към гърба му и се надяваше да не се блъснат в някое дърво. Но дънерите се разредиха и те влетяха на поляната на да дерга. Двама пазачи държаха Чалмърс напреки на олтара. Друидите бяха намерили друг нож.

— Ю-уху-у! — изкрещя Ший.

Всички глави се извърнаха към него. Вдигнатият нож застина във въздуха. Ший видя доста размазано поради скоростта как поляната се изниза пред очите му за секунди и навсякъде се виждаха само гърбовете на да дерга, които бягаха с надиплени полички и пищяха сърцераздирателно. Когато подмина олтара, Ший се пусна, претърколи се от гърба на носорога и се върна назад. Белфиби вече беше развързала останалите, но те все още бяха прекалено изнемощели и не можеха да помръднат.

— Искрено се надявам — каза отпаднало Чалмърс, — че вече си се убедил в… ъ-ъ… непривлекателността на пребиваването в света на ирландските митове, Харолд.

Ший се усмихна:

— Щом казваш! — след това се обърна към Долон: — Бих могъл да разваля магията за слабост, но съм сигурен, че майстор като теб сигурно владее много по-добри начини да го направи. Дай ми противозаклинанието и ще го приложа върху вас.

— Разбира се. Малко са в днешни дни младежите, които оценяват по достойнство способностите на големите майстори. Наведи се към мен…

Артегал вдигна немощна десница към Белфиби:

— Какво ти става, момиче? Нападни тези мерзавци! Избий ги до крак!

— Сключих временно примирие с оръженосеца.

— Примирие! — изръмжа той — Можеш да сключиш примирие с дявола или дори с да дерга, но не и с тези врагове на човешкия род. А когато това достигне до кралските уши?

Ший вече беше изпробвал магията върху Чалмърс. Когато се изправи, Чалмърс избоботи:

— Благодаря ти, Харолд. Ние действително трябва да продължим да…

— Млъквай, Рийд! — сопна му се Ший. — Никак не му се искаше професорът да оплеска цялата работа в най-деликатния момент. След това се обърна към Долон и повтори магията.

Магьосникът беше видимо раздразнен от факта, че Чалмърс го беше прередил, но идеята явно се оказа добра. В момента, в който се изправи на крака, Долон грабна падналия жертвен нож и се втурна пъргаво към безпомощния Артегал. Белфиби успя да му подложи крак, докато минаваше край нея. Преди да беше успял да се изправи отново, Ший вече се беше хвърлил на гърба му и беше преметнал едната си ръка през шията му, а с другата беше блокирал китката на магьосника.

— Пусни веднага ножа! — кресна той.

Пълното тяло на магьосника потръпна конвулсивно. Ший установи, че стискаше врата на огромна змия от семейството на питоновите. Той усети с ужас страхотната еластична сила на тялото, което се изви под него, за да го вкопчи в стоманените си прегръдки. Но пък змиите нямат ръце. Долон волю-неволю беше изпуснал ножа на земята. Ший го сграбчи и опря края му в люспестата шия.

— Преобрази се обратно! — викна дрезгаво той. — Или ти резвам главата като на пиле.

Долон се преобрази отново в човек:

— Абе, ти си напълно луд! Как може някакъв си гламав измислен чирак да проваля уникалната ни възможност да се справим с най-върлия ни враг.

— Нищо такова, маестро — отвърна му Ший и леко поохлаби хватката си. — Но не забравяй, че сме сключили примирие. С Белфиби сме се договорили и косъм да не падне от главите на хората ни, докато не се разделим.

— Да не би да искаш да кажеш, че си намислил да удържиш думата си пред тях? Това е противоестествено и следователно безсмислено.

Ший отново стегна хватката си и се обърна към Артегал:

— Ако те освободя от магията за немощ, ще ми дадеш ли честната си дума, че ще ни осигуриш два часа преднина?

— Глупак! Тъпан смотан! — кресна Долон.

А Артегал отказа да преговаря:

— Съглашение с магьосник? Не и аз! Ако искаш ме убий, но няма да е толкова лесно да се справите с всички рицари на Глориана!

Ший въздъхна при това неоспоримо доказателство за мъжкото неблагоразумие и рече:

— Рийд, я наглеждай Долон за минутка. — Той се изправи и докато се приближаваше към Белфиби, каза високо: — Ще се погрижиш за него, когато тръгнем, нали? — а след това добави шепнешком: — Как бих могъл да вляза отново в контакт с теб?

Тя се замисли:

— Ако не излизате от тази огромна гора, би могъл да извикаш горския ми еднорог. Само не ми пращай това твое огромно и тромаво животно…

— Изсвири ми сигнала, за да го запомня… тихичко. — Тя засвири и той започна да я следва, докато научи мелодийката.

Накрая Белфиби се засмя:

— Само че не ми се вярва да успееш да подмамиш милата ми кобилка достатъчно близо. Еднорозите не се плашат от девойки, но мъжете ги хвърлят в ужас.

Ший се замисли, след което остави Белфиби да пази Долон, а придърпа настрана Чалмърс и попита:

— Рийд, можеш ли да ми създадеш малко захар?

— Харолд, ти не преставаш да ме изумяваш. Всъщност се чувствам направо съсипан. Не съм способен на такова усилие…

Ший го разтърси за раменете.

— Чуй ме сега, Рийд! — каза ядосано той. — Аз също съм готов да рухна от умора, но ако искаш да видиш отново Флоримел, не ме зарязвай така! Става въпрос за малко приложна психология, а именно — да се вложи хомофилията като идея фикс в либидото на женски еднорог. Хайде сега на работа!

Малко вода, жар от някакъв незагаснал домакински огън на да дерга и съответното заклинание дадоха в резултат пълна шепа кленова захар на бучки, към която Ший се отнесе по-скоро с подозрение. Еднорогът подуши предпазливо от разстояние, след това под окуражаващото подканяне на Белфиби се приближи достатъчно, за да опита. Подъвка замислено, докато мърдаше с уши, а после протегна муцуна за още. Ший й протегна ръка с още едно парче, след което демонстративно напъха остатъка в джоба си.

— Добре — каза той. — Ние ще тръгваме. Виж, Белфиби, може би ще е най-добре да закачиш твоя Дж. Едгар Хувър и да го изтеглиш оттук, преди да са се върнали да дерга. — Той погледна към гневно смръщения Долон. — Два часа преднина и можеш само да благодариш на Бога, че е отклонил лъка й от дирите ни.

Мракът започваше да се спуска над поляната. Когато излязоха отново на пътя, Долон изрече някакво заклинание и си създаде кон. Без да се бави и миг, той се покачи на гърба му.

— Ей! — подвикна Ший. — Ами ние?

— Върви по дяволите, чирако! Не понасям разни бунтовни грубияни. Сега ще ходиш пеша и ще си размишляваш колко лошо нещо е да оскърбиш великия Долон.

Ший се ухили лукаво:

— Как може да не разбираш, маестро? Не мислиш ли, че си струва орденът да разполага с някого, когото хората от вражеския лагер ще смятат за човек на честта? Просто си изграждах легендата. Когато бъдем готови да извъртим нещо наистина добро на шайката им и да изловим поне неколцина наведнъж, вместо само двама, ще съм подръка.

Долон се размисли за миг, след което червените му, пълни устни се разтеглиха в усмивка.

— Охо-о! Такава ли била работата? Май си хвърлил око на онази червенокосата юница! Добре, когато я хванем, ще ти я пуснем, преди да я вкараме в стаята за мъчения… Ако, разбира се, ви приемат в ордена. Защото, да ви призная честно, много се съмнявам в уменията ви в областта на чисто практическата магия.

— Кхъ-кхъ! — прокашля се Чалмърс. — Долон, нали беше споменал, че понякога орденът преследва… ъ-ъ… противоречиви цели.

— Да. Такава е природата на нещата. Както знаеш, магията е малко хаотично изкуство.

— Да, но не е! И аз ще ви покажа как да промените всичко това.

— Ама че странно учение! На подбив ли ме взимаш?

— В никакъв случай. Не забеляза ли начина, по който друидите правеха своята магия.

— Жреците на да дерга ли? Да, те си имат някаква магия, но е толкова слаба, че първият срещнат въшльо може да им я развали.

— Не ти говоря за това. Не какво правят, а как го правят. Единият зове боговете, другият превръща дървения олтар в каменен и така нататък. По един човек за всяко отделно действие и съвместна работа през цялото време. Това е истинската организация. И ако вашият орден бъде… ъ-ъ… организиран по този начин…

Ший се намеси:

— Доколкото ми е известно, вие се опитвате да сложите край на управлението на кралица Глориана и да го подмените с управителен съвет от магьосници, нали така? — Никой не му го беше казвал, но не беше трудно да се предположи.

— Точно така, но останалите работят поотделно, без да имат над себе си водач като мен, който да ги обединява и направлява.

— Но дори и ти, маестро, си един-единствен и не можеш да огрееш навсякъде. Както изглежда, вашият орден не е нищо повече от професионална гилдия. Не ви позволява да си прережете един другиму гърлата заради конкуренцията, но нищо повече от това. Доникъде няма да стигнете, ако се надявате на случайно заловени рицари. Ние можем да ви покажем как да изградите истинска организация и как всичките й части да се сработят добре, както е при рицарите на Феерия. Цялата красота на такава една организация се разкрива, когато тя е ръководена от гениален човек като теб, а всеки в организацията се е превърнал в своеобразно продължение на личността на водача. Това е все едно орденът ви да се ръководи от двайсет и един Долона. Управлението на Глориана не би могло да устои в никакъв случай на подобна мощ.

— Хо-хо! — извика щастливо Долон. — Това още веднъж доказва мнението, което някои хора са така добри да споделят, а именно, че аз съм великият Долон и че преценката ми за хората е практически безпогрешна. Още от самото начало си знаех, че в умовете ви се върти някакъв възвишен и достоен за внимание план за напредъка на ордена и победата на магическата кауза. Но бях принуден да ви изпитам, за да го споделите с мен. Значи отново сме приятели и ще ви го засвидетелствам, като пренеса тук вашите ездитни животни и принадлежностите ви.

Той слезе от своя кон и го завърза за едно дърво, след което направи заклинанието. Към короната се издигна гъст стълб дим, върху който просветнаха последните лъчи на залязващото слънце. Изпод него се появиха Адолф и Густав и застанаха до господарите си в спускащия се сумрак. Шпагата на Ший блестеше, окачена на седлото на коня. Долон се приближи усмихнат сякаш на някаква негова си шега.

— Ще ви представя на ордена като специалисти по странните животни — обясни благо той. — Онова чудовище, което беше яхнал днес, приятелю Харолд, беше най-ужасяващият изрод, който са виждали очите ми. Виждаш ли, за разлика от повечето велики мъже аз имам навика да бъда любезен с по-младите момчета.

Под дърветата вече започваше да става тъмно и конете взеха да се препъват по разбития път. Пояздиха още около час и стигнаха до някаква поляна. По средата й и почти до пътя, окъпана в странната лунна светлина, се издигаше колиба със сламен покрив. Единият от прозорците й светеше.

— Замъкът на Бизиран! — възвести Долон.

— Изглежда някак си… ъ-ъ… мизерен — обади се плахо Чалмърс.

— Хо-хо-хо! Не познавате архимага ни. Той е истински майстор на илюзията и залага такива постановки за балъците. Но вижте сега.

Докато Долон говореше, луната се скри. Ший дочу плясък на криле. Нещо профуча край лицето му. После сякаш някакво насекомо пропълзя по лявата му ръка и той рязко я отдръпна от повода. В мрака се разнесе протяжният крясък на улулица. Конят потръпна неспокойно под него. Подковите му изчаткаха върху каменната настилка, тънеща в непрогледната тъмнина. Изведнъж ниско, някъде на равнището на стремето му, изплува странно лице. То беше обкръжено от огромни клепнали уши, а кривите му зъби бяха оголени в постоянна усмивка от провисналата долна устна. Нямаше нищо, което да го осветява, но въпреки това то плуваше в заобикалящия го мрак.

— Господарят ви приветства с добре дошли и ви кани да слезете от конете!

Някаква кокалеста длан се протегна да поведе Ший, когато той слезе от коня. Макар вече да беше обръгнал на всякакви ужаси, Ший не можа да потисне тръпката на погнуса, която го разтърси при допира с лепкавата ледена ръка. Долон изцъка с език зад гърба му. Ший се отърси от страха и тръгна послушно през кадифеночерния мрак на някакъв коридор, направляван от ледената хватка на мъртвешките пръсти. Нещо прошумоля встрани и тежката воня на василиск го удари в носа без предупреждение. Затвори се врата. Ший стоеше в огромна зала, ослепен от обилната светлина. До него примигваха двамата му спътници.

Някакъв възстар мъж, облечен подобно на Чалмърс в монашеско расо, се приближи към тях, за да ги поздрави. На лицето му играеше изискана усмивка.

— Добре дошъл, добри ми Долон! На какво дължим щастието да те видим преди насроченото събрание?

— На същото, което ме води тук с тези двама храбреци, които днес следобед измъкнах от гадните лапи на Артегал. — Версията му беше малко изненадваща, но Ший беше достатъчно разумен, за да си замълчи, докато Долон описваше тръпкопобиващите подробности около спасението на двамата странници. След това магьосникът продължи: — И така, Твое Архимагическо Величество, на мен ми хрумна много хитър план. Както знаеш, хората понякога имат добрината да ме смятат за истински талант, дори за гений, когато става дума за бляскави планове. Както е известно, Твое Архимагическо Величество е единствен ръководител на ордена. Това означава, че и при най-добро желание не би могъл да бъдеш навсякъде едновременно. Ти управляваш ордена възможно най-добре, но той не е нищо повече от една професионална гилдия. Не ни позволява да си прерязваме един другиму гърлата, но нищо повече. Това, от което се нуждаем, е организация, която да работи сплотено, като тази на рицарите на Феерия. Все едно орденът ни да се управлява от двайсет и един Бизирана. Управлението на Глориана не би устояло на подобна мощ. По благоприятно стечение на обстоятелствата попаднах на тия двама кандидати за постъпване в ордена. Със способността си да преценявам хората, с която съм така известен, веднага усетих, че те са точно хората, които са ни нужни за осъществяването на плана. И така, представям ти Рийд Чалмърс — магьосник, и Харолд Ший — чирак, като бъдещи достойни членове на ордена. В магическото изкуство те са ненадминати в създаването на невиждани и нечувани зверове. Дори Кресливия е отстъпил пред заклинанията им.

— Приятно ми е, господа магьосници! — каза Бизиран с учтив поклон. — Молбата ви ще бъде разгледана с най-голямо внимание. Предполагам, Долон, че си чул скръбната вест?

— Не, не съм.

— Горкият Малвиген е бил убит… Пронизан от стрела на онази вещица Белфиби.

— Проклета, скитаща, бясна кучка! — възмути се Долон и се обърна към Ший и Чалмърс: — Господа магьосници, кажете ми, бива ли така? Малвиген беше човек, посветил целия си живот на изучаването и развитието на магията. Ненадминат майстор в еротичните видения. В тази област той беше надминал дори и великия Долон. И да го прострелят като подивял нерез, защо? Само защото постиженията му противоречали на представите на дворцовата измет за нравственост.

Ший се събуди от тежък кошмар. Сънуваше, че е превърнат в малка двусантиметрова статуйка, а после погълнат от отвратителен питон. Дрехите му лежаха върху стола. Очевидно бяха минали през магия за почистване и поправка, защото бяха съвсем като нови и нямаха нищо общо с прашните парцали, които беше свалил от себе си предишната вечер.

В стаята влезе Чалмърс. И неговото расо блестеше, а лицето му беше по-младо отвсякога. Той се развика щастливо:

— Открих Флоримел!

— Шшт! За Бога, недей да крещиш така! Кажи какво си открил!

— На турнира е била точно тя. Този замък е наистина много огромен, когато го разглеждаш на дневна светлина. Бизиран беше изключително любезен. Той явно има намерение да я използва с определена цел, напълно законна според неговите разбирания, а именно — за да сее раздор.

— Добре, Рийд. Стига! Разбрах. Ти си прекалено възбуден. Разкажи сега всичко подред. Какво откри? Коя е в действителност Флоримел?

— Била е направена от… ъ-ъ… сняг от някаква жена — вещицата от Рифея — като копие или двойница на истинската Флоримел, която, изглежда, действително е изчезнала. Бизиран каза, че е възможно, поне на теория, да се открие магическо заклинание, което би я въплътило в истинско човешко тяло. Той беше толкова любезен, толкова мил. Струва ми се, че сме направили огромна греш…

— Ами как! Предполагам, че ти е обещал и да ти помогне в откриването на заклинанието за въплътяване?

Чалмърс се стегна:

— Точно така. Но не виждам с какво това пречи…

Ший скочи вбесен:

— По дяволите! Остава само да се продадеш на магьосниците и да зарежеш хората на Глориана… Поне докато откриеш пищна плът за онова снежно маце.

— Не е честно, Харолд! В края на краищата ти беше този, който настоя да предприемем тази експедиция, докато аз исках…

— Така ли? А чия глава пръкна блестящата идея да се сдушаваме с магьосниците? Кой измисли блестящия план…

— Ако ми позволиш, бих ти казал, че си не само изключително несправедлив, но и крайно безразсъден. С твоите побоища по повод и без повод ти през цялото време ни тласкаш от една опасност към друга. Ти ме насили да правя магии, когато още не бях готов за това. Сега, когато искам най-сетне да проведа един действително важен научен експеримент…

— Предполагам, дори не ти е хрумнало, че Бизиран може да те залъгва с красивата Флоримел, за да му се подложиш. Тя е под негов контрол и…

— Шшт! Не е нужно да крещиш!

Някой потропа по вратата и двамата се смълчаха.

— Ъ-ъ… хм-мх… Влез! — каза Чалмърс.

На прага, като потриваше доволно ръце, изникна Бизиран:

— Добро ви утро, господа магьосници. Дочух, че разговаряте, и си помислих защо да не ви попитам дали нещо в скромния ни дом би могло да се окаже в услуга на благородните ви усилия.

Чалмърс се окопити първи:

— Просто се питахме дали… Така да се каже… Нали знаете — работата по организацията изисква… ъ-ъ… специална методология. А когато става дума и за комбинаторна магика…

Ший се притече на помощ:

— С две думи — питахме се дали можем да се надяваме на известни лабораторни условия.

— Разбира се, това е напълно в скромните възможности, предлагани от гостоприемния ни дом. Имаме на разположение стая, която би удовлетворила всичките ви изисквания. Освен това и известен брой затворници, върху които да експериментирате. За нас ще е голямо удоволствие да ви снабдим и с василиск. Дали благородните господа биха благоволили да последват скромната ни личност…

Когато магьосникът най-после ги остави сами, Ший и Чалмърс си отдъхнаха. Бяха го следили през цялото време, но той не даде дори и най-бегъл знак, че ги подозираше в нещо… поне засега.

Чалмърс гузно заговори:

— Позволи ми да ти поднеса извиненията си за моята… ъ-ъ… сприхавост.

— Всичко е наред, Рийд. И аз не трябваше да му изпускам края. Съжалявам, задето съм те вбесявал с безразсъдството си.

Те си стиснаха ръцете като засрамени хлапета.

— Кажи сега каква е програмата — попита делово Ший.

— Ами… ъ-ъ… бих искал да възстановя Флоримел, тоест да я въплътя в човешко тяло. Тя може би няма да приеме мъж на моята възраст много присърце, но както разбирам, Бизиран може да се преобрази в каквато си иска възраст…

— Ха-ха… — разсмя се Ший, но внезапно спря, когато видя обидения поглед на Чалмърс.

— Но какво толкова лошо виждаш в желанието ми да бъда млад?

— Аз не за това, Рийд. Просто се сетих за лекцията ти — как любовните приключения не представлявали изкушение за хората на твоята възраст.

Чалмърс се усмихна победоносно и каза:

— Не забравяй, момчето ми, че ако успея с подмладяването, вече няма да съм човек на моята възраст!

Осем

— Боже милостиви! — ядоса се Чалмърс. — Вече за втори път объркваш заклинанието. Къде ти е умът, Харолд?

Ший беше вперил отсъстващ поглед в голямата стоманена клетка, запълваща половината лаборатория. В момента се опитваха с помощта на малък мангал да създадат в нея дракон — един-единствен дракон.

— Ами не мога да мисля за друго освен за тълпата дърти кръвопийци, пред които ще изнасяме представлението на сборището им утре — отвърна Харолд.

Това беше само половината истина. Ший не беше се отказал от плана си за мащабно нападение на замъка и за излавянето на всички магьосници накуп. Предишната вечер беше излизал навън на разузнаване, без да съобщи на Чалмърс.

Точно в точката, където портата започваше да се скрива от погледа зад дървета и скали, той сне основните ориентири на местоположението си. Поклати глава при мисълта, че тези невидими замъци надали щяха да укриват стопаните си така успешно, ако хората във Феерия познаваха поне бегло топографията. След това подпря портата с камък, за да не се захлопне, и се шмугна между дърветата.

Скрит в гората, той предпазливо изсвири сигнала, на който го беше научила Белфиби. Нищо. Изсвири го втори, а след това и трети път, като вече се чудеше колко ли време е нужно, за да усетят отсъствието му в замъка. Тъкмо беше решил да се откаже, когато видя някакъв еднорог, подобен на този на Белфиби, да се показва иззад едно дърво. Той подуши предпазливо, преди да дойде за захарчето си.

Ший написа:

СКЪПА МОЯ БЕЛФИБИ!

Ние сме в замъка на Бизиран. Той се намира на около два часа езда по пътя от мястото, където бяхме заловени от да дерга. Външно изглежда като колиба, докато не отбиеш на изток от пътя и не отидеш до големия дъб, най-големия в околността, на една линия с облия хълм. Тогава ще видиш замъка. Ще можеш ли да дойдеш някъде наблизо след около четирийсет и осем часа? Ще повикам еднорога и ако си на гърба му, ще можем да се видим. И внимавай много с магьосниците!

Х. Ш.

Той забоде бележката върху рога на животното и го отпъди към гората. „Сега вече, ако ми се наложи да избягам, поне ще имам водач — помисли си Ший. — Но ми стига дори само това — да я видя отново…“

Това беше предишната вечер. През цялата сутрин Ший беше от нервен по-нервен и страшно разсеян — ето вече за втори път се отплесваше от заклинанието, над което се опитваха да работят с Чалмърс. „Нищо друго“ — беше отговорил на въпроса на професора той. Чалмърс го погледна и изтананика:

Хайди! Хайди — блеснала звездица!

О, мъко моя, участ нетърпима!

Не хапваше ни супа, ни трошица,

зареян в блян по своята любима.

Ший погледна гневно към партньора си, но изражението на Чалмърс беше напълно невинно. Откъде ли можеше да е разбрал? Но Чалмърс вече беше потънал в работата.

— Хайде сега да опитаме отново — каза той. — В името на Фафнир и Питон, на Мидгардсормр и Янг…

Заклинанието се заизнизва. Димът от огъня в клетката стана по-гъст и любителите магьосници се приближиха да погледнат, готови със съставеното от Чалмърс противозаклинание за крайни случаи.

Ставаше въпрос за разновидност на оригиналното им драконово заклинание, но с леки изменения в текста и реквизитите. Дочу се пронизителен метален съсък и нещо шавна в гъстата пушилка. Напевът замлъкна. Заклинателите стояха със зейнали усти.

Те наистина бяха създали дракон. Само един, а не сто. Но драконът им беше дълъг около двайсет и пет сантиметра, с прилепови криле и със заплашително стърчащо жило в края на опашката. Бълваше огън.

Решетките на клетката бяха достатъчно яки, за да удържат дракон с нормални размери. Но дребното чудовище прехвръкна до тях, промуши се между пръчките и налетя срещу експериментаторите.

— Оу! — изкрещя Ший, когато зверчето блъвна огън и опърли китката му.

— А-а! — изпищя жално Чалмърс, когато жилото се впи в прасеца му.

Смелите експериментатори се сблъскаха и подгониха животинчето из лабораторията — Ший, размахал шпагата си, а Чалмърс — чукалото на някакво хаванче. Дракончето се шмугна между тях и изчезна в коридора, откъдето се дочу силен шум и тежко изтракване.

Ший излезе в коридора. След минута влезе отново леко пребледнял.

— Василискът го е погледнал — каза той и постави на масата съвършено изваян двайсет и петсантиметров каменен дракон.

— Прибери го някъде — каза мрачно Чалмърс и тръгна да търси нещо, с което да намаже ужиления си прасец. — Да му се не види, ако имаше поне някакъв начин да овладеем нещата в количествено отношение…

— Този самоходен ужас беше доста добре овладян в количествено отношение — отвърна Ший. — Какво объркахме, та тази жива горелка да види бял свят?

— Не зная. Това, което… ъ-ъ… зная със сигурност е, че отново объркахме десетичния знак. Сложили сме знака за е-ей такъв мъничък дракон вместо за сто нормални. Решението като че ли ми убягва. Изчислението на класовете не предполага елемент на количествена определеност…

През останала част от деня те се сдобиха с морско конче, дълго цял метър, а след известни усилия — и с бъчва, в която да го поставят, шест препарирани кукумявки със сини стъклени очи и най-накрая огромен и гальовен котарак с девет опашки. Последният експеримент бе проведен, когато луната вече надничаше през прозореца. Отказаха се и тръгнаха към спалните си. Чалмърс промърмори, че ако направел опит да даде тяло на Флоримел при сегашното положение на нещата, сигурно щял да я напъха в пълен комплект чаровни, но потискащи духа сиамски тройни близнаци. През цялата нощ се дочуваха разни звуци и никой не спа добре. Когато станаха, някой вече тропаше на вратата им.

Оказа се някакво дългоухо дяволче с голямо коремче, което им подаде пергаментов свитък, ухили се и се стрелна обратно през коридора. Ший и Чалмърс прочетоха:

ОРДЕНЪТ НА МАГЬОСНИЦИТЕ

ще проведе съвещание днес

в голямата зала на замъка Бизиран

Архимаг — майстор магьосник Бизиран.

Председател на академичния съвет — М. М. Долон.

Писар — М. М. Коромонт.

Ковчежник — М. М. Вауландор.

ДЕН ПЪРВИ

Обръщение на архимага — М. М. Бизиран.

Отчет за периода — М. М. Коромонт.

Доклади за някои нови разработки, включени в дневния ред на настоящата професионална среща:

М. М. Долон — „Магическите способности при шест подбрани хибрида между водна фея и човек“.

М. М. Сауърной — „За някои нови приложения на кръста от не кръстени деца“.

М. М. Нюизън — „За относителната ефикасност на есенцията от крастава жаба и обикновена зелена жаба в магиите за сън“.

Всички доклади са придружени с демонстрации и нагледни средства от горепосочените майстори.

ДЕН ВТОРИ

Следобедно съвещание на Изпълнителния съвет на майсторите

Заключителен банкет — привечер.

Маестро по наздравиците — М. М. Нюизън.

След банкета ще се отслужи черна меса, а след нея ще се състои голям бал с участието на прелестни вещици, самовили и сукуби.

— Звучи ми като голям празник — отбеляза Ший. — Хайде да слезем в залата и да видим какво става!

Те слязоха в огромна зала, чиито стъклописи представляваха групички от тайнствени знаци, центрирани около сцени с магически изтезания на рицари. В единия ъгъл вече се бяха събрали петима души, които си говореха оживено. Ший разпозна Бизиран, Долон и Дюеса. Той хвана края на някаква история, разказвана от Долон:

— … и ви казвам, че той не беше нищо повече от посредствен любител, макар да се беше изучил за калфа. Представяш ли си да викаш демон и да оставиш единия ъгъл на пентаграма отворен! Ха-ха-ха! И това, което се е случило, му е малко — демонът му откъснал главата с нажежени до бяло клещи! А, ето ги и моите приятели! Представи ги, Бизиран!

Архимагът се поклони първо към Дюеса, а след това и към новодошлите.

— С най-голямо удоволствие ви представям — заговори той — маестро Рийд дьо Чалмърс, който ще защитава майсторско звание в ордена ни. Той е най-големият специалист по създаването на уникални чудовища, а също и човек с идеи за бъдещия просперитет на ордена. Представям ви и чирака му Харолд дьо Ший.

Дали нямаше лека промяна в тона му, докато произнасяше последното изречение? Ший не беше сигурен, а и Дюеса вече беше подхванала с гальовен за ухото контраалт:

— Много ми е приятно, господа магьосници! — С червената си коса и с правилните си черти тя действително можеше да бъде красива и мила, когато поискаше. Само ако…

Изведнъж, сред шумен плясък на криле, в залата влетя огромен плешив лешояд, който кацна съвсем наблизо, и се преобрази в сух мъж с гърбав нос и дълго монашеско расо.

— Приятелю Фрипон! — възкликна радостно Долон. — Как вървят работите ти?

— Като че ли не много добре! — изграчи приятелят Фрипон. — Бих дал всичко само да мога да докопам тая кучка Белфиби. Научила някакво противозаклинание от Кембина, а след това отишла и пуснала една стрела на най-прекрасната блатна фея, която някога съм си създавал за наслада и разтуха. Проклета да е! Освен това избива наред и лоузълите ни.

— Живея само за деня, в който ще изтръгна с клещи ноктите на краката й — процеди злобно Дюеса и косата на Ший се изправи.

През прозореца влетя прашна вихрушка и докато всички кашляха, се превърна в набит дебел мъж, който смръщи вежди:

— Уф! — въздъхна той. — Уморително е. Но е къде по-добро от подтичването, особено за човек с моята фигура. Надявам се обедът да си струва усилието, Бизиран. Такъв съм си аз — стомахчето на първо място. Покорен ваш слуга — Вауландор. О, достолепна Дюеса! Здрасти, Фрипон! Радвам се, че пак си успял да преметнеш гробаря, възмрачни приятелю! — Той сръга Фрипон в ребрата.

След него в залата започнаха да влизат един през друг магьосници — толкова много, че Ший дори не успяваше да чуе имената им. Фанфарите за обед сложиха край на напразните опити на Ший да поговори с Чалмърс, тъй като майстор-магьосниците повлякоха професора към тяхната маса. Харолд седна до някакъв младеж със ситно къдрава коса, който го помоли свенливо:

— Извинете, благородни господине, бих ли могъл да разгледам омагьосаното ви оръжие.

— А? — изненада се Ший. — Но то не… — В този миг го осени мисълта, че не беше добре да разсейва заблудата на противника по отношение на шпагата. Той я извади от ножницата и я подаде. Младежът я размаха над масата и изсумтя одобрително.

— Не чувствам внезапен прилив на сили — отбеляза той. — Магията трябва да е доста тънка. Или пък е в сила само за теб… Не! Това не може да бъде, тъй като магията на Кембина предотвратява употребата на подобни магии на турнирите. Хей, Гримбалд! — Пресегна се през масата и чукна с острието младежа срещу Ший, който работеше здраво с тежката си челюст. — Той е победил двама от най-прославените рицари на Феерия с тази клечка за зъби.

— Да! — вдигна мрачен поглед от чинията си Гримбалд. — Включително един от нашите! — След това се обърна направо към Ший: — Толкова ли не знаеше, че Бландамор и Перидел, макар да са предрешени като рицари на Феерия, са на служба в ордена? Всъщност не си могъл да знаеш — нали не си от ордена? Но занапред не го забравяй.

Това обясняваше много неща: от една страна, постъпките на двамата рицари, и от друга — защо магьосниците се отнасяха толкова почтително към него, макар да се водеше само чирак. За тези хора съвременната фехтовална техника се явяваше едва ли не свръхестествена способност.

Бизиран беше оформил косата си така, че проникващите през витража лъчи образуваха сияен ореол над главата му. Когато започна речта си, той изглеждаше като истински светия:

— Господа и дами магьосници. Многобройни са удоволствията, които съдбата ни е отредила, но нито едно не може да се сравнява с това да ви видя събрани под покрива на скромния ни дом в името на добруването и славата на магията. Колко по-щастлив би бил този свят, ако всички същества по земята, приятели мои…

Следобедът беше горещ, обедът — достатъчно обилен, а и Ший имаше чувството, че вече беше чувал всичко това неведнъж. Клепачите му натежаха. Мекият, приятен глас продължаваше да реди:

— … в блажените дни при крал Хюън, да пребъде паметта му, когато водехме един по-добър и охолен живот…

Ший се почесваше ту тук, ту там в последен жалък опит да се задържи буден, докато накрая изпадна в дълбока, откровена дрямка.

Събудиха го умерено силните аплодисменти. Мястото на Бизиран беше заето от писаря Коромонт — слаб, безкръвен мъж, с едва различими устни, които така и не помръдваше, докато четеше отчета си:

— На вниманието на магьосниците, присъствали на съвещанието от първи август, след обръщението на многоуважавания ни архимаг бяха представени шест кандидатури за повишение на чираци в ранг калфа и една за приемане на калфа за пълноправен майстор — става въпрос за високоценения от нас Сауърной, който впоследствие беше избран в съсловието на майстор-магьосниците; освен това се реши годишният членски внос да се увеличи от седем на девет и половина елфара; на професионалната среща бяха прочетени доклади от майстор-магьосниците Малвиген и Денфиро, подкрепени с най-разнообразни магически опити и нагледности; реши се също така да се упълномощи специален комитет за предприемане на най-драстични мерки срещу някои представители на стария орден, чиято дейност става застрашителна, а именно — срещу рицаря сър Кембъл, Белфиби от Лоузългорието и принцеса Бритомарт; рицарите Бландамор и Перидел бяха съответно…

Ший се разсъни на мига, но не се споменаха никакви подробности. След това Бизиран попита дали всичко е ясно и дали отчетът се приема. Всичко беше ясно и отчетът беше приет.

Мазното лице на Вауландор лъсна от пот в горещия следобед, докато се опитваше да обясни от трибуната как всички членове трябвало да изплатят членския си внос в срок. Какви ли бяха плановете за предприемането на драстичните мерки? Вероятно покойният Малвиген беше опитал да приложи някоя от тях, когато стрелата на Белфиби е пронизала сърцето му, но какво ли още предстоеше?

Вниманието му отново се съсредоточи върху председателската маса, тъй като Бизиран беше споменал името му:

— … предлага магьосниците Рийд дьо Чалмърс и Харолд дьо Ший да бъдат приети съответно с ранг магьосник и чирак. Нека споменатите господа, ако обичат, да напуснат залата…

Навън Ший тихо попита:

— Чу ли какво готвят на Белфиби?

— За Бога, разбира се. Дюеса изглежда твърдо решена. Говори за нея с такива вулгарни изрази, които лично аз не бих си позволил да употребя дори за… ъ-ъ… сношението на кучета. Когато…

— Кажи ми какво се готвят да й направят? Точно! — Тонът на Ший беше настойчив.

— Ами аз… — Вратата се отвори и нечий глас извика: — Господин Рийд дьо Чалмърс!

Ший беше оставен навън за още пет минути, след което го извикаха. Бизиран го хвана за ръката още от вратата и го заведе пред смълчаната зала.

— Представям ви новия член на нашия орден, чирака Харолд дьо Ший! — обяви той. — Това е един многообещаващ млад човек, посветен в създаването на чудновати чудовища и вещ в магиите за владеене на оръжието. Чирако Харолд дьо Ший — обърна се той към новопосветения, — като високоинтелигентни хора ние сме презрели глупавите церемонии по приобщаването, прилагани в кралските дворове за посвещаване в рицарство. Затова, ако ми позволиш, просто ще те приветстваме с добре дошъл; но не се съмнявам, че другите чираци ще намерят какво още да ти кажат утре вечер след черната меса.

Вауландор се приближи към новоприетите и стисна ръката на Ший в лепкавите си, влажни длани.

— Приемете и моите най-искрени поздравления, господа! — каза той, след което снижи глас: — Бих ли могъл да ви напомня, че началната такса…

— Кхъ-кхъ! — прокашля се Чалмърс. — Колко?

— Петдесет елфара за теб, майстор-магьоснико Рийд, и двайсет и пет — за чирака Харолд.

Чалмърс го изгледа сепнато, но извади кесията си. Лицето му се отпусна донякъде, но не напълно облекчено, когато установи, че парите в нея се оказаха достатъчно.

— Винаги съм смятал — подметна той, — че при наличието на толкова много магьосници не би било особено трудно да… ъ-ъ… си създадете, колкото си искате сребро.

Лицето на ковчежника помръкна.

— Това е отрасъл, в който, доколкото ни е известно, намират приложение философският камък и кръвта от некръстени деца. За голямо съжаление злостните попълзновения на двора и компаньоните затрудниха нашите изследвания по въпроса и надали ще успеем да го подновим, преди да сме се отървали окончателно от тези презрени моралисти.

— Да, така си е! — потвърди Долон. — Най-близо до решението беше стигнала магьосницата Акразия. Тя успя да направи омагьосано злато, което беше всичко друго, но не и трайно; всъщност то устояваше на всички останали изпитания, но се превръщаше в пепел, когато човек кажеше „Отче наш“. А къде е Акразия сега? А? Мъртва, удавена от компаньоните на Глориана, чумата да ги тръшне до един!

— Е, маестро Долон! — Бизиран се беше приближил към тях. — Професионалната среща е вече обявена и съм сигурен, че всички са също толкова нетърпеливи да узнаят съдържанието на доклада ти, колкото и нашата скромна особа.

Къдрокосият младеж беше изникнал отнякъде до рамото на Ший.

— Приятел, играеш ли шах? Нас, чираците, ни оставят да се развличаме, както си искаме, докато майсторите заседават.

— Шах ли?

— Да бе, нали знаеш — крал, кралица, рицар, шут, пешак, шах и си мат. Имам се тук с едно от дяволчетата на Бизиран, което ще ни бутне по халба-две отлежал ейл, колкото да убием времето, докато играем.

Програмата звучеше идеално, но Ший щеше да запомни задълго този турнир по шахмат. Къдрокосият беше определено слаб играч и Ший го победи в първите две партии без проблеми, като спечели дребните залози, които младежът беше предложил: „Вързано, за да е по-интересно.“ След това отлежалият ейл или магията на младежа — Ший си спомни прекалено късно каква всъщност беше професията, за която се подготвяше къдрокосият — си каза думата. Фигурите на младежа се оказваха на най-невероятни места и участваха в най-невероятни гамбити и комбинации. При всяко ново поражение Ший се чувстваше все по-отегчен. Дали от отегчение или от отлежалия ейл, но Харолд започна да предлага удвояване на залога при всяка нова игра.

Когато вратата най-после се отвори и майстор-магьосниците се върнаха в голямата зала, къдрокосият младеж весело отбеляза:

— Общо осемдесет и шест елфара. Дължиш ми още шестнайсет, а това… ха-ха… ми припомня една история. Не си спомням дали ти разказах за калфата Слайгон, който дължеше на господаря ми Вауландор шейсет елфара? Та калфата отказа да си плати и господарят му изпрати бубонна чума. А няма ли да е весело, ако някой ден, както си играе с котката си, някой като Слайгон вземе да се превърне в малка сладка рибка. Трябва да ти кажа, че докато има хора, които да бъдат отвличани и изнудвани, добрият магьосник никога не трябва да се оплаква от липса на пари. Не си ли съгласен с мен?

— Точно така си е! — увери го разгорещено Ший, като се надяваше думите му да не са прозвучали прекалено неубедително. Той се изправи, за да посрещне Чалмърс.

Професорът по психология изглеждаше напълно доволен от себе си.

— Срещата беше малко досадна, но затова пък изключително богата на информация — каза той, когато се отправиха към покоите си. — Струва ми се, че наистина научих нещо за количествения контрол. Всъщност вече съм сигурен, че само след няколко месеца изследвания ще съм готов не само да дам тяло на Флоримел и да се подмладя, но и да революционизирам… ъ-ъ… цялата магическа практика във Феерия и да направя благата достъпни за всички.

— Това добре. — Ший изглеждаше разтревожен. — Но разбра ли какво по-точно готвят на Белфиби?

— Предполагам, че това ще е темата на… ъ-ъ… утрешната ни извънредна сесия. Но доколкото разбрах, планът в най-общи линии се състои не в непосредственото изпращане на магии срещу нея, защото тя е защитена срещу тях. Замисълът е на някои от местата, където тя преспива, да се заложат магии, които да я накарат да изпадне в толкова дълбок сън, че залавянето й да не представлява никакъв проблем.

Спряха за миг пред вратата на Чалмърсовата спалня, където професорът добави:

— Лично аз обаче не се безпокоя за безопасността на младата… ъ-ъ… дама, Харолд. Доколкото разбрах, след залавянето й тя ще бъде пренесена тук, където, като член на ордена, бих могъл да убедя останалите да не я нараняват. Всъщност…

— По дяволите, Рийд, на луд ли се правиш или просто си решил да играеш за оная шайка? Не чу ли как Дюеса се заканваше да изтръгне ноктите на краката й. А като говориш за революции, не е лошо да си спомниш и думите на Долон за специалните стаи за изтезания. Събуди се, Рийд! Не откачай!

— Харолд, бих искал да те помоля да не употребяваш такъв груб език. В края на краищата аз съм нещо като твой господар и ще изисквам от теб всеотдайно сътрудничество и мобилизиране на всички сили, за да поставим всичко на научна основа. Само след няколко месеца ще съм в състояние да извърша индустриална революция в магията…

— Теория! Месеци! Ти чуваш ли се какви ги говориш? А че някой е изложен на непосредствена заплаха…

— Можеш да не се съмняваш, че ще отделя нужното време и внимание, за да убедя останалите колеги, че младата дама, към която си така силно привързан, е напълно невинна и…

— По дяволите! Забрави, че изобщо сме разговаряли! Лека нощ — каза Ший и закрачи към спалнята си, побеснял срещу Чалмърс повече отвсякога. Той нямаше как да чуе кадифеното прещракване на тайното прозорче на стаята на професора, нито пък разговора на двамата мъже в тайния коридор, извеждащ до прозорчето.

Гласът на Бизиран беше почти ласкав:

— И така, бяхме достатъчно добри към теб и те предупредихме, че младежът е подозрителен и по някакъв начин замесен в дворцовите интриги.

— Възможно ли е проницателността ми, с чиято безпогрешност съм прочут навсякъде, да е била така грозно излъгана? — завайка се Долон.

— Не, много правилно си преценил възрастния. Той е сериозен магьосник и е искрено предан на ордена. Но този младеж не трябва да се изпуска от очи. Приятел на Белфиби, дума да няма!

Девет

Ший лежеше в спалнята си, загледан в черния таван. Нямаше никакъв смисъл да се опитва да упражнява каквато и да е принуда над професора. Чалмърс си беше читав. Но при цялата му отдаденост на Флоримел и на теорията, той не можеше да бъде убеден, че благите магьосници, които говореха за интелектуални постижения, представляваха всъщност шайка хладнокръвни рекетьори, решени на всичко, за да подложат Белфиби, Бритомарт и мнозина други на бавно и мъчително умъртвяване.

Ший потръпна при тази мисъл. Щеше да направи всичко по своите сили, за да попречи на плановете им. И то бързо. Да, както и за да не позволи на Чалмърс да предостави своя наистина изтънчен учен ум в услуга на тези главорези.

Замъкът беше притихнал. Той се измъкна от леглото, облече се и препаса портупея с вярната шпага. Надали щеше да влезе в работа, особено срещу заклинанията, но докато самите магьосници вярваха в свръхестествената й сила, сигурно можеше да му помогне.

Вратата се отвори безшумно. Коридорът тънеше в пълен мрак. Ший усещаше студения каменен под през тънките си подметки, но леките кожени ботуши му даваха възможност да напредва безшумно. Съобрази, че ако плъзгаше ръка по стената, можеше с лекота да налучка пътя до голямата зала, а оттам — и до изхода за навън. Стъпка по стъпка… и изведнъж ръката му, която следваше стената, загуби опора. Зловонието на василиск го удари право в носа. Явно беше пред вратата на нечия лаборатория. Той се отпусна внимателно на длани и колене и пролази предпазливо сантиметър по сантиметър, като се надяваше звярът да не се събуди.

Така. Вече беше стигнал до стълбището. Слезе едно стъпало, второ… и усети как нещо меко се притисна около глезените му. Още едно стъпало и мекото обгърна и кръста му. Почувства как лугавото и слизесто лепкаво нещо го беше обездвижило, сякаш беше омотан с въжета от слуз… Паяжина! Ший усети как паниката се надигна в него като вълна. Стори му се, че както продължаването напред, така и връщането обратно ще са еднакво фатални. След това си наложи да се успокои и като размисли, реши, че това трябваше да е някоя Бизиранова магия за охрана на замъка — значи нищо особено.

Но с какво можеше да разреже паяжината? С огън. Нямаше огън. Но при предишното му приключение в света на скандинавската митология великаните на Сурт караха с магия мечовете си да пламтят като факли, а Ший имаше шпага. С подходящо заклинание и с помощта на закона за подобието то можеше да се превърне в огнен меч. Надали някой щеше да забележи светлината в тесния спираловиден коридор на стълбището. Изправен на стълбите, със заплетени в паяжината крака, той се осмели за първи път да импровизира заклинанието си:

Шпаго вярна, в острието ти сега е моето спасение!

Стани на огън, паяжината да разсечеш.

Бъди мой Суртов меч и в мрака — чудно избавление!

Ефесът започна да се затопля.

От участ зла и смърт за да ме изведеш,

в името на Дурандал живот и свобода да ми дадеш.

Стихчетата едва ли можеха да минат за поезия, но ефесът вече се беше нагорещил и той протегна шпагата. По острието плъзна пламък, който лумна изведнъж и освети всичко наоколо. От следващото стъпало чак до долу стълбището беше запълнено с някаква гнусна лугава, сива на цвят тъкан, която можеше да погълне и задуши човека не по-лошо от тресавище. Бизиран не оставяше нищо на случайността.

Ший удари по слузта с пламтящата си шпага. Тя зацвърча и започна да се разтваря пред него, като се отдръпваше към стените сред съскане и зловонни пламъци. Напредваше бавно, като с всеки замах освобождаваше само по едно стъпало. Когато се добра до долния край на стълбата, острието угасна. Беше в голямата зала, но я прекоси бързо и излезе през предния двор и голямата порта.

Луната се беше вперила в него от безоблачното небе. Ший я изруга наум и се почуди дали си струваше да поема излишен риск с прекосяването на откритата площ между портата и прикритието на насадените пред нея дървета. Реши да опита.

Приведе се ниско и се стрелна през оголеното пространство, а плащът му приплясна като вампирски криле. Успя да стигне до прикритието, без да се препъне, и се обърна назад. Замъкът беше изчезнал. Виждаха се само каменистата поляна и колибата по средата й.

След като навлезе в горичката, той започна да кръстосва между дърветата и да подсвирква много тихо сигнала на еднорога, като от време на време спираше да се ослуша. Някъде към четвъртата обиколка той чу силен шепот:

— Остани на място!

— Белфиби!

— Да! — Тя излезе иззад прикритието си с опънат лък и с прицелена в главата му стрела. — Наистина изглеждаш като Харолд дьо Ший, но я ми покажи как се върти тънкият меч на кръста ти.

Ший извади от ножницата все още горещата шпага и направи няколко движения.

— Сега вече съм сигурна, че си Ший. Страхувах се да не би магьосниците да са ми изпратили призрак, който да ме подмами. Радвам се, че те виждам, оръженосецо Харолд.

— И аз много се радвам, че те виждам. Знаех, че мога да разчитам… — започна обясненията Ший.

— Запази сладките приказки за по-подходящ момент. Тук е доста опасно, затова давай накратко.

Ший й разказа всичко.

— Не се страхувам за себе си — каза Белфиби, — макар да ти благодаря за загрижеността. Повече ме е страх за Бритомарт, която за разлика от мен в повечето случаи не може да разчита на закрилата на гората. А и наистина си прав, че ще е глупаво да изпуснем случая да изловим целия орден накуп. Чакай да помисля. Оставих Артегал в една дърварска колиба на противоположния край на Лоузългорието. Там живее неговият човек Талий, който ще повика Кембина да излекува раните и да успокои духа на рицаря.

— Значи Кембина също е психолог! А защо има нужда от успокоение на духа?

— Защото е върховен съдия на цялата Феерия. Как би могъл да е безпристрастен, ако духът му е неспокоен? Най-добре е да отидем там и да изложим всичко пред него. Каквото и да става, не бихме могли да изловим цялата шайка само двамата.

След два часа здраво ходене Ший стигна до стадия на прозявките. Луната беше залязла. Напредването в непрогледния мрак под дърветата стана трудно дори за опитната Белфиби. Затова тя не се възпротиви на подмятането му за кратка дрямка.

— На мен ми е още рано за сън — каза тя. — Ако искаш, бих могла да пазя през първия час, който ще изтече, когато звездите на Голямата мечка застанат над короната на ей онова дърво. След това ще те събудя да застъпиш.

Ший беше прекалено капнал за уроци по приложна астрономия, затова си легна, без да й обърне внимание. След това усети как някой внимателно го разтърсва и отвори очи, за да установи, че вече се развиделява.

— Ей, госпожице! — каза той през прозявка. — Нали се разбрахме да ме събудиш след първия час на пост?

— Така мислех и да направя, но когато те видях да спиш толкова сладко, сърце не ми даде да те будя. На мен и без това ми стигат няколко минути дрямка.

— Лошо. А моята мъжка чест?

Тя се нацупи:

— Виж за това забравих. Вие мъжете понякога се заинатявате наистина глупаво на тази тема. Хайде стига! — Тя грабна ръцете му и направи една — две танцови стъпки: — Тра-ла-ла, какъв чуден ден! Хайде да вървим да потърсим нещо за закуска.

Докато продължаваха по пътя си и Белфиби се взираше в храсталаците за нещо, което мърда и се яде, все още замаяният от недоспиването Ший попита:

— Мислиш ли, че Кембина ще е успяла да успокои Артегал дотолкова, че да изслуша обясненията ми, преди да се опита да ми отсече главата от кръста?

— Откъде да зная? Но при всички положения можеш да се скриеш, докато аз му обясня първа.

— По-добре направо да си опитам късмета! — Ший не можеше да позволи неговото момиче мечта да го заподозре в прекалена притеснителност още на този етап. Беше сигурен, че при нужда винаги щеше да надбяга тромавия съдия.

— Ти обаче все още ми дължиш едно обяснение! — усмихна му се тя и Ший се почувства стократно възнаграден. Белфиби продължи, без да сваля очи от него: — Познавам много рицари, оръженосци и йомени, но никога не съм срещала човек като теб, господарю Харолд. Все говориш открито и без недомлъвки, а половината от думите, които казваш, са ми неизвестни. Обещал си ми да ми обясниш смисъла на онези неясни изрази в поемата, с която разгроми Кресливия звяр.

— Любопитството изяжда главата на котката — побърза да обясни Ший.

— Мяу-у! Само че котката има девет живота, а аз имам още няколко в запас.

— Наистина не мога, Белфиби. По магически съображения.

— О-о! Тогава ми кажи поне какво означаваше онази дума, с която нарече лейди Кембъл снощи.

— Психолог ли?

— Да.

Ший й разтълкува смисъла на думата и накратко обясни с какво се занимава науката психология и какъв е собственият му опит в нея. Под възхитения поглед на момичето той реши да се разпростре малко по-нашироко. Преди да се беше усетил, вече й беше преразказал половината си живот. Веднага щом го осъзна, замлъкна, тъй като професионалният опит го беше научил, че винаги трябва да си останеш донякъде загадка за човека до теб.

— Странен е разказът ти, оръженосецо. Ако говориш истината, май си струва човек да разгледа твоята родина. — Тя тихо въздъхна. — Мога да пребродя всички пущинаци на Феерия със затворени очи. И тъй като не ми се мотае из двора на Глориана, единственото, което ми остава, е да требя лоузъли и гадове като… Шшт! — Тя замълча, направи две бавни крачки и пусна една стрела. В храсталака се преметна заек.

Докато чистеха заека и разпалваха огъня, Ший усилено мислеше. Най-накрая реши да си опита късмета:

— Виж какво, хлапе, някой ден ние с доктора ще си тръгнем за дома. Защо не дойдеш с нас?

Белфиби повдигна изумено вежди:

— Страхотна идея! Само че ще мога ли да живея във вашите гори, както тук?

— Ами… — Ший си представи ужасните неприятности, в които щяха да се забъркат, ако Белфиби решеше да води сегашния си начин на живот в някоя от малките фермички в Охайо. — Струва ми се, че няма да е особено практично. Но има толкова други неща за правене.

— Какви? Бих ли могла да живея в някой от големите ви градове?

Този проблем не беше хрумвал на Ший до момента. Наложи му се да преразгледа оценката си за девойката. Тя беше като излязла от рицарски роман, но инак разсъждаваше трезво, а и умът й сечеше като бръснач. Единствената възможна професия в света на двайсетия век, която според Ший щеше да й подхожда, беше треньор по стрелба с лък. А търсенето на професионални стрелци с лък надали беше особено голямо.

Той подхвърли неопределено:

— О, ще измислим нещо. С доктора ще видим дали си… ъ-ъ…

— Харолд — каза рязко тя, — какво всъщност се опитваш да ми предложиш? Не си мисли, че след като водя волен живот, трябва да съм…

— Не, не, дума да не става…

— Какво тогава?

Той отново се замисли. Едно-единствено решение му се набиваше в ума, но толкова рано… можеше да провали всичко. Все пак риск печели, риск губи…

Той си пое дълбоко дъх и изтърси:

— Ами можеш да се омъжиш за мен.

Белфиби зина изумено. Бяха й необходими няколко секунди, за да се окопити дотолкова, че да му отвърне:

— Ти шегуваш ли се с мен, оръженосецо Харолд?

— Не. И в моята страна хората понякога го правят… нали разбираш… също като тук.

— Но… нали знаеш, че съм сгодена за оръженосеца Тимий?

Сега беше ред на Ший да зине изумено.

— Недей, добри ми приятелю, не го приемай толкова тежко! — опита се да го утеши Белфиби. — Вината е моя. Просто си мислех, че всички трябва да знаят.

— Не… аз исках… аз не… дай да зарежем…

— Да зарежем ли? — Белфиби явно отново не схвана смисъла.

Ший се съсредоточи над своето парче от заека и промърмори някаква похвала за вкусовите му качества.

— Не се сърди, Харолд. Не съм искала да те нараня, защото ми харесваш, и ако се бяхме запознали по-рано… Но съм дала дума.

— Така да е! — съгласи се мрачно Ший. — Какво представлява този твой Тимий? — След въпроса си той се запита дали влагаше в него някакъв смисъл, или просто се поддаваше на някакъв мазохистичен пристъп, като сам посипваше сол върху отворената рана.

Чертите на Белфиби се смекчиха:

— Най-сладкото момче на света: плах и чувствителен, а не като онези грубияни, рицарите.

— А кои са положителните му качества?

— Ами… Всъщност… може да пее мадригали най-добре от всички, които познавам.

— И това ли е всичко? — попита Ший, без да успее да прикрие сарказма си.

Белфиби се наежи:

— Много добре зная накъде биеш! За мен е по-важно, че не е груб и самонадеян авантюрист като теб.

— Извинявай, но това не ми звучи като достатъчно основание за женитба. Много подобни случаи са минали през ръцете ми в практиката ми като психолог; обикновено впоследствие жените се разкайват.

Белфиби скочи гневно:

— Такава ли била работата, оръженосецо Харолд? Разпитваш ме за личния ми живот, за да можеш след това да ме клъвнеш с отровния си език? Как не те е срам! Въобще не е твоя работа за кого ще се омъжвам и защо.

Ший се ухили нагло.

— Просто ти казах как стоят нещата в общия случай. Не е моя вината, ако приемаш думите ми толкова лично. Ще си позволя да отбележа само още нещо — всяка жена, която се омъжва за заек и мисли, че ще направи от него лъв, греши жестоко.

— Чумата да ги тръшне твоите общи случаи! — кресна гневно Белфиби. — И ако мислиш да вървиш с мен, ще е по-добре да държиш проклетия си дълъг език зад зъбите! По-добре заек, отколкото лисица с измамни предложения за женитба…

— Какво искаш да кажеш с това „измамни предложения“? — изръмжа Ший. — Аз го мислех сериозно, когато ти го предложих! Макар сега да виждам, че идеята ми не е била чак толкова добра…

— Така ли? Нещо много бързо се отмяташ! Сега вече виждам доколко постоянен можеш да бъдеш в намеренията си!

Ший успя да се овладее и каза помирително:

— Хайде да спрем дотук, Белфиби. Съжалявам за нещата, които наговорих за приятеля ти. Нека не говорим повече за това. Искаш ли да се сдобрим?

Гневът на Белфиби също се поохлади:

— И аз съжалявам, че отхвърлих така грубо твоето предложение в лицето ти, оръженосецо Харолд, не беше никак възпитано от моя страна. — Ший с изумление видя как очите й се навлажниха. Тя примигна и се усмихна: — Значи сме сдобрени и закусили. Хайде да тръгваме.

Изгряващото слънце надничаше нетърпеливо между листата на дърветата. Пътят им беше препречен от мързелив поток и те се запровираха през клека, ограждащ бреговете му.

Отвъд гъсталака се простираха обширни ливади, сред които подобно на острови се бяха скупчили малки горички. Двамата спътници тъкмо бяха нагазили във високата трева, когато някакъв шум над главите им ги накара да вдигнат поглед към небето.

Над тях се носеше кошмарна рептилия с размерите на малък туристически самолет. Чудовището разполагаше с чифт мускулести крака и огромни прилепови криле. Върху гърба му се беше настанил удобно Бизиран, издокаран в лъскава броня, а под вдигнатото забрало се виждаше приветливо усмихнатото му лице.

— Добра среща, скъпи приятели! — провикна се надолу той. — Какво щастие, че ви виждам! И двамката наведнъж!

Зад гърба на Ший бръмна тетивата на Белфиби. Стрелата прониза кожата на едното крило. Звярът изсъска и се наклони за завой.

— В горичката! — викна Белфиби и даде личен пример. Когато достигнаха под прикритието на гъстите корони, тя обясни: — Уейвърнът[1] не може да лети между дърветата.

— Защо го наричаш така? Според мен си е чист птеродактил — каза Ший и сниши инстинктивно глава, докато зловещата сянка на чудовището преминаваше над тях.

Белфиби го поведе към противоположния край на горичката. Докато Бизиран кръжеше над мястото, където бяха се шмугнали между дърветата, те успяха да прибягат до съседната горичка. Злокобно просъскване ги предупреди, че са разкрити.

Отново тръгнаха между дърветата. Имаха предимството, че можеха да виждат между клоните всяко движение на Бизиран във въздуха, докато той нямаше как да забележи придвижването им под гъстия листак.

— Сега! — каза Белфиби и хукна като антилопа през високата трева.

Ший затича след нея. Този път разстоянието беше по-голямо — над стотина метра. На половината път той чу над себе си сатанинското съскане и впрегна всички сили в спринта. Сянката на чудовището се плъзна пред него. А беше толкова далеч, толкова далеч… и тогава дърветата разпериха над него благословените си клони. Обърна се и видя, че се е отървал на косъм и че чудовището полага неимоверни усилия да се издигне над застрашително наежените корони на дърветата.

Едва тогава Ший се облегна на един дънер и задъхано попита:

— Още много тичане ли ни остава?

Лицето на Белфиби беше мрачно:

— Струва ми се, че тук гората започва съвсем да се разрежда, вместо да се сгъстява. Хайде да огледаме.

Те обиколиха горичката, но тя беше съвсем малка и доста отдалечена от всички други с изключение на дъбравата, от която бяха прибягали тук и която изглеждаше многообещаващо гъста.

— Май ще ни се наложи да се върнем обратно — каза Ший.

— Да. А това не ми харесва. Обзалагам се, че Бизиран не би тръгнал да ни преследва сам.

— Права си. Като че ли виждам нещо там. — Той посочи с пръст някаква доста отдалечена група фигури, оцветени в розово от изгряващото слънце.

Белфиби извика разочаровано:

— Този път ни пипнаха. Прекалено много са. Ако останем на място, ще ни обградят. Ако тръгнем да бягаме, Бизиран ще ни налети с чудовището… Кое да изберем?

Ший беше извадил ножа си и се захвана да сече в основата близката жилава фиданка, като междувременно отговори:

— Ще видиш. Този номер съм го правил вече и се надявам да мине и тук. Нали си доста пъргава в катеренето по дърветата, виж дали можеш да откриеш някакво птиче гнездо и ми донеси няколко пера.

Тя тръгна озадачена, но без да спори. Когато се върна, Ший довършваше творението си — в единия край на фиданката бяха скупчени клонки, овързани със стъбло от имел. Харолд искрено се надяваше имелът да не е от отровния. Предметът бегло напомняше на огромна метла. Ший привърза две пръчки накръст на дръжката и гордо обясни:

— Предишната, която направих, беше едноместна. Този модел е направо лимузина. Я да видим перата, моето момиче!

Той пусна едното да падне свободно и повтори някогашното заклинание, за което имаше смътен спомен. След това го напъха заедно с останалите между клонките.

— Сега обяснявам: аз ще съм пилотът, а ти — стрелецът. Яхвай тази пръчка тук. Мислиш ли, че ще се справиш със стрелбата в движение?

— Ама какво ще правим? — попита тя и го погледна с небивало до този миг уважение.

— Ще победим Бизиран със собственото му оръжие. Виж тази паплач. Сякаш е по-добре да тръгваме.

Преследвачите им, които междувременно се бяха приближили, вече изскачаха от храсталаците на съседните горички и Ший имаше възможността да се наслади на най-богатата колекция от изроди, която бяха виждали очите му — срещу тях прииждаха хора с животински глави, чудовища с по три, четири и повече ръце, с глави и лица, израстващи над змийски туловища.

Яхнаха метлата и Ший припя:

Дъб, явор, тис, кипарис и ела,

по въздуха ни пренеси!

За да убием този дявол на крила,

добре и пъргаво лети!

Метлата се стрелна в плавно издигане. Когато изхвърчаха от горичката и прелетяха над главите на най-близките преследвачи, под тях избухна истински взрив от крясъци, викове, квакания, ревове, ръмжене, вой и писъци. Ефектът беше неописуем.

Но умът на Ший беше зает с друго. Най-напред той установи със задоволство, че метлата му „домашно производство“ летеше стабилно, макар и по-бавно от тази, която беше управлявал в света на скандинавската митология. Спомняше си смътно, че най-важното за въздушния бой е да имаш предимство във височината.

Поведе метлата в плавно изкачване по спирала. Почти веднага, яхнал своя уейвърн, към тях се стрелна Бизиран. Магьосникът вече беше извадил меча си, но Ший с облекчение отбеляза, че рептилията изоставаше значително.

На около шейсет метра над противника той направи плавен завой и извика през рамо:

— Приготви се! Сега ще пикираме към тях. — Но в следващия миг забеляза, че Белфиби беше стиснала дръжката така здраво с ръце, че чак кокалчетата й бяха побелели.

— Никога досега ли не си летяла? — попита той.

— Н-не. Толкова е необичайно, оръженосецо Харолд, и толкова ме е страх! Когато погледна надолу… — Тя потрепера и стисна очи.

— Не се оставяй на акрофобията, моето момиче. Гледай само в онова, в което се целиш.

— Ще се опитам.

— Така те искам! — окуражи я Ший и стрелна метлата надолу. Уейвърнът ги погледна с надежда и раззина прегладняла зъбата уста. Ший изви в последния миг; чудовището захлопна челюсти, а зад гърба му бръмна тетивата.

— Не улучих! — каза Белфиби, докато набираха височина. Под разчорлените й коси надничаше едно определено презеленяло лице. Ший, който не минаваше за особен почитател на въртящите се влакчета в увеселителните паркове, напълно й влизаше в положението.

— Дръж се! — каза той и вдигна малко по-рязко носа на метлата, като същевременно свърна встрани, за да избегне уейвърна, който се понесе към тях учудващо пъргаво. — Този път ще опитаме малко по-плавно пикиране.

Ший отново се гмурна в плавен завой надолу. Уейвърнът също се извъртя. Ший не очакваше коварния маньовър и центробежната сила едва не ги напъха между зъбите на звяра. Челюстите му хлопнаха на около метър от опашката на метлата.

— Уф! — отдъхна си Ший, докато отново набираха височина. — Улучи ли нещо?

— Бизиран, но стрелата изобщо не го удари. Целият е в стоманена броня, а и доспехите му май са омагьосани.

— Тогава се опитай да свалиш уейвърна.

Те прелетяха ниско над чудовището, но все пак извън обсега на страховитата му люспеста паст. Тетивата бръмна зад гърба на Ший и една стрела се забоде между двете дебели рогови плочки в тила на уейвърна. Но звярът с въртящия меча Бизиран на гърба си се стрелна, сякаш нищо не се беше случило, и Ший се издигна почти вертикално, за да избегне сблъсъка.

Белфиби беше успяла да овладее страха си от височината. Тя се наведе и даде бърз откос с три поредни стрели. Едната от тях отскочи от тилните плочки на звяра. Другата премина през крилото, а третата се заби в опашката му.

— Знаеш ли — провикна се Ший, — така никога няма да успеем да пробием бронята му! Само се дръж здраво, ще опитам нещо друго.

Те започнаха да се издигат. Когато набраха добра височина, Ший пикира остро покрай чудовището. То се опита да ги докопа с уста, но не успя и тръгна да ги преследва надолу.

Вятърът засвири в ушите на Ший и замъгли зрението му. Гората и ливадите започнаха да се уголемяват бързо под тях и между тревите вече различаваха разпръснатите групички на преследвачите. Ший погледна назад — уейвърнът падаше след него като камък, присвил ципестите си криле. Харолд нивелира, а след това рязко вдигна носа на метлата. Светът наоколо направи гигантско салто, което приключи с това, че излязоха в гръб на рептилията. Лупингът беше изпълнен много рязко и чудовището ги беше изгубило от погледа си. Ший насочи метлата надолу и я плъзна под дясното крило на уейвърна. Летяха толкова наблизо, че усещаха полъха при могъщите му удари.

Ший видя изумения поглед на Бизиран, миг преди крилото да ги беше скрило. Люспестата кожа играеше над огромните мускули при всеки мах.

— Сега! — викна дрезгаво Ший.

Тетивата забръмча зад гърба му. Белфиби опъваше лъка до отказ и стрелите потъваха дълбоко в гърдите на звяра.

Първо дойде жестокият писък, а след това катастрофата. Огромното крило се стовари върху летците и почти изхвърли Ший от мястото му. Вече не летяха, а се превъртаха през глава и падаха надолу. Върхът на някакво дърво зашлеви Ший през лицето. Макар и зашеметен, той чу как чудовището се стовари на земята и се опита да изправи метлата. След миг успя да вдигне носа й нагоре и да влезе в плавен лупинг. Внезапен, отдалечаващ се към земята писък зад гърба му го накара да се извърне рязко. Сърцето му спря за миг. Той видя Белфиби, просната на земята, на около шест метра под него. Към нея прииждаха на тумби изродите на Бизиран.

Ший влезе в плавен завой с тежката метла, като сега вече от все сърце желаеше да разполага с нещо по-маневрено и бързо — с изтребител. Когато най-после успя да обърне към мястото, където беше видял за последен път Белфиби, вече нямаше и следа както от нея, така и от Бизиран. Уейвърнът лежеше проснат на земята, а около трупа му се суетяха стотици от екземплярите на магьосника.

Ший измъкна шпагата си и се спусна срещу най-плътната група. Те се разпищяха и тромаво се занавеждаха. Тъкмо когато се беше прицелил в някакво чудовище с крокодилска глава, покрай него прелетяха първите стрели. Те паднаха доста далеч от него, но когато Ший стегна ръката си, за да нанесе решаващия удар, крокодилоглавият избледня и се стопи в облаче дим. Шпагата му нанесе удар в празното пространство. Ший продължи да се плъзга над тревите, но тълпящите се чудовища изчезваха пред очите му. Той се обърна и погледна. Зад гърба му те се материализираха отново. Покрай него просвистяха още стрели.

Той направи още един кръг през пълчищата. От Белфиби нямаше и помен.

При третия обстрел една от стрелите прониза плаща му. Друга прободе ботуша му и се размина само на милиметри с прасеца му. Още една-две тренировки и можеха да запишат тия таласъми в противовъздушната отбрана на замъка. Изгуби всякаква надежда да открие Белфиби. Пълчищата на Бизиран бяха започнали да го обграждат. Отвсякъде се дочуваха животинските им звуци. Отвсякъде се виждаха опънати лъкове.

Издигна се високо над обсега на стрелите им и отново закръжи. Никаква надежда. Не можеше всичко да е изгубено. Стомахът му се надигна.

Той започна да набира височина и спря чак когато зеленият масив на Лоузългорието се простря в краката му. Слънцето се беше издигнало високо в небето. Ето там някъде ги бяха пленили да дерга, а малко по-нататък трябваше да е краят на гората, където той и Чалмърс се бяха натъкнали на първите си лоузъли.

[1] Уейвърн (англ.) — хералдически крилат двукрак дракон. — Б.пр. ↑

Десет

След около един час полет пред очите му изникна горска поляна с кокетна градина, колиба със сламен покрив, оградена с набити в кръг колове. Ший бавно започна да се спуска надолу.

От гората излезе мъж, който влезе през портата на оградата. Ший различи червендалестото му лице и черната му брада. Мъжът се втурна в колибата, сякаш по петите му беше цялото войнство на ада. След миг двама рицари в доспехи влетяха в градината. Върху щита на единия от тях Ший различи сребърно-черната гирония на сър Кембъл.

Дъб, кипарис, явор и тис,

ти моя бърза и предана метла,

снижи се като падащ лист

и меко като есенна мъгла.

Това не беше най-добрият начин за приземяване и Ший го разбра на мига. Метлата се приземи не само плавно и меко, но и с всички полюшквания и пируети на падащия лист. Колибата, гората и дебнещите го рицари се сляха в безумна въртележка.

Ший усети твърда земя под краката си и се изправи със залитане. Артегал ревна:

— По дяволите! И това ако не е оръженосецът на магьосника… И с изваден меч! Убих го!

— Тъкмо ти си човекът, който ми трябва — каза Ший.

— Това мога да ти го гарантирам — рече Артегал и се изсмя. Смехът му беше всъщност гадно изръмжаване. — Но няма да можеш да ми въртиш магическите си номера. Вече съм под магическа защита, която е по-силна от всичко, което можеш да ми направиш! — Той размаха меча си и се подготви за сеч.

— Чакай малко! — Викна Ший. — Чакай да ти обясня, честно…

— Ще обясняваш на приятелчетата си в ада, където ще те пратя ей сега!

В този момент от колибата излязоха Бритомарт и Кембина, а Ший трескаво обмисляше дали да не хукне към тях, или пък да припали метлата, или… Но какво беше това? Лъчите на утринното слънце падаха под особен ъгъл върху бронята по гърдите на Артегал и върху стоманата се очертаха едва забележими отпечатъци. Същите можеха да се получат при прикрепянето върху бронята на украса от месингови дъбови листа, които впоследствие човек по една или друга причина решава да свали.

— Ей, значи ти си бил рицарят с дъбовите листа на Сатирановия турнир, който спечели второто място, но не пожела да си получи наградата! — каза той, забравил всичко останало.

— А? Че ти откъде знаеш… Какво искаш да кажеш, измет презряна?

— Това, което вече казах. Ти се би и Бритомарт те свали от понито ти, така ли беше?

— Ами такова… ъ-ъ… — Артегал стрелна с намръщения си поглед Бритомарт, която точно в този момент нещо се разсейваше.

— Нека не усложняваме излишно нещата, приятели мои! — намеси се Кембина. — Сигурна съм, че рицарят с дъбовите листа беше наистина сър Артегал, тъй като по време на турнира успях да проникна с вътрешното си зрение зад забралото му. Хайде, Артегал, признай си, нали знаеш, че на лъжата краката са къси.

— Струва ми се, че наистина трябва да го направя!… — пусна баса си рицарят. — Просто исках да проверя още веднъж дали съм наистина толкова силен на арената, или рицарите ми лягат, защото съм върховен съдия на кралицата. — Той се обърна към Бритомарт: — Трябва да ти призная, че имаш доста твърд подход към възлюбения си годеник, скъпа моя!

Ший потърси очите на Бритомарт и намигна с все сили. Тя обгърна Артегал с поглед, който можеше да размекне и гранит:

— О, повелителю мой, само да знаех! Но ти не бива да се срамуваш от падането си, тъй като то беше случайно съвпадение на злощастни обстоятелства — първо, моето омагьосано черно копие, и, второ, това, че конят ти се подхлъзна. Но те уверявам, че нито едната, нито другата от тези случайности нямаше да е достатъчна сама по себе си, за да те съборя. — Тя се пресегна и предано улови стоманената му ръкавица. — Когато се оженим, ще оставя всички тези побоища и турнири единствено на теб.

Кембъл и Кембина вдигнаха изумени погледи към Бритомарт и след това се спогледаха. Очите им говореха, че никога досега не я бяха виждали да се държи по този начин. Ший потисна напиращата усмивка. Мускулестата блондинка се оказа схватлива ученичка.

Артегал се усмихна стеснително:

— Е, скъпа моя, това е наистина голяма жертва от твоя страна. Никога не съм знаел… — Изведнъж гласът му стана твърд. — Но първо да се разправя с този най-гнусен мошеник.

— Не е мошеник — каза Бритомарт, — а истински предан оръженосец, който прие клетва да служи вярно на мен и на кралицата.

— Защо тогава ще се развява из небето като вещер или друга някаква там гад? Не-е, този е от шайката на магьосниците…

— Не си прав! — прекъсна го Кембина. — Магията му е бяла като моята; а и всичко ме кара да смятам, че този Харолд дьо Ший ще ни каже самата истина, ако му позволиш да говори.

Артегал се намръщи, но попита:

— И каква е истината, която ще ни откриеш?

Ший изложи цялата история стегнато, преди да се беше разразил нов спор.

— Това е самата истина — потвърди Кембина — и животът на Белфиби е наистина в смъртна опасност.

— Тогава защо стоим тук и се надприказваме? — ядоса се Артегал. — Хей, дърварю! Тръгваме. Бързо приготви храна и коне за всички.

Ший не беше във възторг от поведението на рицаря, но никой не го питаше. Той все пак реши да се обади:

— Войска ли ще събираш?

— Не, нищо такова. Времето ни е прекалено ограничено. Ще трябва да разчитаме само на рицарската сила и на магията на Кембина. Какво, изплаши ли се?

— Опитай и ще видиш!

— Я го гледай ти, храбрец! — Смръщеният му поглед поомекна. — Ако трябва да съм честен, ще призная, че май съм те преценил погрешно.

Луната в този свят, както вече беше забелязал Ший, залязваше само с дванайсет или тринайсет минути закъснение всяка следваща нощ вместо с петдесет, както беше в собствения му свят. Той беше застанал с четиримата си спътници пред полянката, на която се намираше невидимият замък на Бизиран. Бяха решили да не правят опити преди залеза на луната. Докато прекосяваха откритото пространство, Ший прошепна:

— Струва ми се, че няма да мога да открия портата. Прекалено тъмно е, за да забележа ориентирите.

— Не се притеснявай — успокои го Кембина.

Ший успя да различи как тя направи някакви движения с ръце и насред празното черно пространство пред тях просветна фосфоресциращо сияние с формата на подвижната решетка пред портата на Бизирановия замък.

Кембина насочи към нея своя жезъл. Магическата пръчка в ръката й започна да се издължава и да надига плавно връх като дресиран червей. След като опипа внимателно бравата, той се вмъкна меко в ключалката. Дочу се тихо изщракване.

Върхът на жезъла се отдръпна, след което се провря между решетките. През песента на щурците се дочу тих звук от триене на метал при освобождаването на резето. Вратата беше отключена.

Когато се запромъкваха на пръсти към нея, непрестанното подрънкване на рицарските доспехи кънтеше в ушите на Ший с грохота на земетресение във фабрика за домакински съдове. Кембина спря внезапно и посочи нещо горе. Над главите им се появи войник от нощната стража. В мрака фосфоресцираше само плащът му с вдигната качулка и то толкова слабо, че едва се различаваше. Качулката се наведе и черната дупка под нея се втренчи в тях. Кембина насочи жезъла си натам и войникът се вкамени.

Светлина и музика струяха от прозорците на голямата зала. Тук вече водеше Ший, тъй като първо, познаваше най-добре мястото, и второ — беше най-безшумен от цялата компания. Тъкмо беше стигнал до вратата, когато се препъна в нечий огромен, космат крак.

С едновременно изръмжаване пред него се изправиха два лоузъла, които досега се бяха излежавали на стъпалата. Докато по-близкият от тях се протягаше в мрака за бухалката си, Ший прониза гръкляна му с шпагата си. Зад гърба си чу просвистяващата бухалка на втория…

Но удар не последва. Той се обърна и видя лоузъла, който беше замръзнал като войник на почетна стража. Другият лоузъл береше душа на стълбите, но все още издаваше тихи гъргорещи звуци.

Кембина направи жест с жезъла си и вратата на замъка се отвори. Вътре беше светло и шумно, но в преддверието нямаше никой. В края на коридора, водещ към голямата зала, зееше открехната врата. Гуляйджиите вътре бяха прекалено заети с веселбата, за да се занимават с това дали някой наднича в залата или не. Ший кимна към останалите и когато сближиха глави, за да се чуват по-добре, обясни:

— Този коридор заобикаля покрай залата и в другия му край е входът за прислугата.

— Има ли други изходи? — попита Артегал и когато Ший поклати отрицателно глава, започна да раздава команди: — Тогава ти, оръженосецо Харолд, ще поемеш другия заедно с Кембъл и Кембина. А ние с Бритомарт ще ги подберем оттук, тъй като е най-естествено в суматохата всички да се спуснат насам, а ние с Бритомарт сме като че ли най-добрите бойци.

Главите на заговорниците кимнаха. Ший поведе другите двама по коридора. В момента, когато стигнаха пред стъпалата на входа, едно от прислужващите дяволчета пресече коридора от кухнята към залата с поднос в ръце.

Нямаше как да не ги види. Кембъл се втурна и го разсече през кръста с меча си. Долната половина на дяволчето се затича обратно към кухнята, откъдето се надигна врява.

Тримата притичаха нагоре по стъпалата и отвориха широко вратата на залата. Пред очите на Ший като на моментна фотография се разкри гледката на цяла зала неподвижни магьосници и жени с предизвикателно начервени устни, които бяха вперили поглед в него. Бизиран стоеше в центъра на П-образната маса и дори му се стори, че видя Чалмърс. Но преди да беше успял да се убеди, фотографията оживя.

Врявата зад гърба му стана непоносима. Откъм кухнята прииждаше тълпа от по-малки и по-големи дяволи, дяволчета и зли духове, стиснали в ръце черпаци, вилици, ножове и точилки. Ший набоде първото дяволче на шпагата си като пиле на шиш. Но то само се отдръпна от острието и нападна отново. Ший дочу зад гърба си врявата на ордена, басовия боен вик на Кембъл и звъна на стомана, срещнала стомана.

— Мога да се справя… с тези! — задъхано рече Кембина, която заразмахва жезъла си насам-натам и започна да замразява дяволчетата едно по едно. Останалите бързо се разбягаха.

Ший се обърна към залата тъкмо навреме, за да прободе гръкляна на някакъв магьосник, който се опитваше да се промъкне с нож под краката на Кембъл, докато няколко други отвличаха вниманието на рицаря и барабаняха с оръжията си по щита му.

Шумът наоколо беше оглушителен. Кембъл беше препречил напълно вратата, а и Бритомарт държеше фронта пред нейния изход. Артегал се беше впуснал в средата на залата и въртеше огромния си меч с две ръце. Нравът му може да беше лош, но при сбиване този мъж цена нямаше.

Светлините рязко изгаснаха и в залата останаха да проблясват само плахи червени искрици. Кембина изкрещя някаква магия и размаха ръце… магьосниците засветиха във фосфоресциращо синьо в непрогледния мрак. Сцената приличаше удивително на фотографски негатив… невероятна — някои от магьосниците се преобразяваха във всякакви крилати твари и политаха в опита си да избягат, а други се втурваха срещу бойците, като сипеха около себе си искри.

Изведнъж целият натиск се стовари върху Кембъл. Ший видя някаква синкава глава да отхвръква от раменете си. Той се шмугна под ръката на рицаря и прободе някаква фигура, която се изпречи пред острието му. Вече се намираше в залата. Над него се спусна зелена мъгла, която заплашваше да го погълне. Блесна розова светкавица и мъглата изчезна.

Някакъв магьосник пред него се превърна в чудовищен краб. Ший го избегна и кръстоса шпага с друг, човекоподобен все още магьосник, прободе го и падна на пода, тъй като умиращият го беше сграбчил през прасците. Наложи му се да ритне здраво три-четири пъти, преди да успее да освободи краката си. Залата беше пълна с цветове, сипещи се искри и светкавици.

Право пред него Артегал въртеше меча си в центъра на истинска тълпа от прииждащи синкави фигури. Ший направи крачка напред и се озова лице в лице със самия Бизиран. Очите на магьосника бяха два пъти по-големи от нормалното и с вертикални като на котка зеници. При целия си старчески вид Бизиран размахваше огромния си меч с такава лекота, сякаш беше обувалка.

Ший се отдръпна, подхлъзна се и едва не падна по гръб в огромна локва кръв. Бизиран настъпи плътно след него, като въртеше меча си и неуморно нанасяше удари. Ший парираше, връщаше и отново парираше. Вече беше притиснат до стената. Дори не можеше да помисли за рипост при вихреното темпо на демоничната атака. Наложи му се да прибегне до последното средство на губещия двубоя фехтовач — скочи напред и се притисна плътно до тялото на противника си, като го хвана със свободната си ръка през кръста.

Но магьосникът беше като направен от каучук и пружини. Той веднага впи свободната си длан в лицето на Ший. Ший се отдръпна от хватката, гмурна се и зарови лице в плаща на Бизиран. Магьосникът вече търсеше кинжала си. Ший се размисли дали острието му беше намазано с отрова.

Точно в този момент Бизиран беше дръпнат рязко назад, при което повлече след себе си вкопчилия се в него Ший и го събори на колене. Около шията на архимага се бяха впили чифт огромни възлести ръце само до китките. Из залата летяха и извиваха магьоснически шии поне още дузина двойки от тези безтелесни ръце.

Ший нападна. Но Бизиран беше стоманен. Той вече беше разхлабил хватката на душещите го длани, успя да отбие и дори да опита ниско подсичане. Магьосникът, макар и изтощен от душенето, успяваше да отбива ремизите на Ший и неговите първа-втора. Ший опита купе и първа-втора и усети как върхът на шпагата му прониза противника. Задържа напада си, а острието му стръвно заработи напред-назад като игла на шевна машина.

Бизиран рухна. Ший се огледа. Прозорците на залата бяха все още задръстени с паяци, кукумявки, прилепи и всякакви други твари, в които се бяха превърнали магьосниците. Но те бяха обречени. Възлестите пръсти на летящите ръце ловяха гадините една по една и късаха невъзмутимо и наред — глави, крила, крака.

Факлите лумнаха отново. Мъртвите и умиращи чудовища се превръщаха отново в хора. Кембъл, Артегал и Бритомарт се надигнаха бавно и с усилие от пода на залата. Кембина се облегна на вратата за прислугата, полумъртва от изтощение.

Плътният глас на Артегал прокънтя в опразнената зала.

— Я, тук има един оживял!

Ший се обърна и видя как рицарят ритна една от масите и вдигна високо меча си, от чието острие се стичаше кръв. Затича се и успя да отбие удара навреме.

— Благодаря, Харолд! — каза Чалмърс, който беше останал да седи на пода, след като бяха отместили масата, под която се беше скрил. Зад него се спотайваше Флоримел. Професорът стискаше в ръце гърлото на някаква бутилка. Възлестите стави на ръцете се сториха до болка познати на Ший. Той бързо свърза, че безтелесните ръце, нанесли такова опустошение сред редиците на магьосниците, не бяха нищо повече от уголемени копия на ръцете на приятеля му.

— Добре изпипано, Рийд! — похвали го Ший и се обърна към Артегал: — Този тук е от нашите.

Чалмърс подаде ръка на Флоримел.

— Видя ли напредъка в техниката ми?! — похвали се той. — Макар че, Бог ми е свидетел, не смятах, че ръцете ще излязат толкова сполучливи. — Той обгърна с поглед залата, където повече от половината трупове носеха явни следи от душене.

Кембъл пренесе жена си до един от фотьойлите и я положи на него.

— Ще й мине — каза той. — Просто е много изтощена, защото трябваше през цялото време да разваля вражеските магии. Без нея си бяхме направо погубени.

Артегал избоботи:

— Оръженосецът Харолд уби Бизиран, макар смъртта му да беше прекалено лека за лешояд като него, а маестро Рийд със своите магически ръце изби повече от всеки един от нас, взет поотделно.

— Не ти ли казвах, че са истински предани благородници — изгука до него Бритомарт.

— Правилно, скъпа! — каза той, избърса меча си в расото на един обезглавен магьосник и отново пусна баса си: — На колене, господа!

Ший и Чалмърс застанаха на колене, но Кембъл се приведе зад тях и им каза на ухо:

— Не така, само на едно коляно.

Артегал тупна с меча си по рамото първо единия, след това — другия и каза:

— Посвещавам ви в рицарско звание! Бъдете храбри, достойни и честни в името на Нейно Величество. Стани, сър Харолд! Стани, сър Рийд!

Ший не можа да сдържи усмивката си:

— Как се чувстваш като официално посветен броненосец, Рийд?

— Ами… ъ-ъ… съвсем нормално. Наистина. Най-важното събитие тази вечер беше, че открих тайната на количествения контрол. Определението на Фреге решава проблема с количествения контрол при изчислението на класовете.

— „Числото на нещата от даден клас е класът от всички класове, подобни на дадения клас“, това ли?

— Точно така. Като разглеждаме числата като класове, например числото две като клас от всички двойки, числото три като клас от всички тройки, бихме могли…

— Ей! — внезапно си спомни Ший. — А къде е Белфиби?

— Не си спомням да съм виждал младата дама. Та, както вече ти обясних, след като проблемът за въвеждането на количествения елемент бъде…

— Но аз трябва да открия Белфиби! Бизиран я залови тази сутрин. Трябва да я е довел тук.

Никой не беше я виждал. Флоримел предположи:

— Долу, под замъка, има огромна и страховита тъмница. Може би…

— Как да стигна до нея?

— Преди да тръгнеш да я търсиш, Харолд, трябва да ти кажа едно заклинание против магьосници, което действително би могло да ти помогне.

— По дяволите, не ме занимавай с глупости! В този миг тя може би е там долу!

— Зная, но Дюеса и Долон със сигурност са успели да се измъкнат от тази… ъ-ъ… скотобойна. А може да има и други.

— Не изглупявай! — изръмжа до него Артегал. — Нали знаеш приказката за бързата кучка, която ги раждала слепи, сър Харолд. Ако мислиш да бродим из мазетата, всяка допълнителна защита ще ни е добре дошла.

Кембъл се обади мрачно:

— Съжалявам, господа, но се съмнявам, че Кембина би могла да помогне с нещо в момента.

— Добре, добре — примири се Ший. — А защо не използва тази магия преди клането, Рийд?

— Ами как да ти кажа… — започна невинно Чалмърс. — Тя щеше да ме захвърли отново обратно в моя предишен свят! А лично аз смятам, че тук ме задържат много по-важни неща. — Двамата с Флоримел си размениха грейнали погледи и усмивки. — Разбираш ли, Харолд, при изричането си заклинанието действа както на заклинателя, така и на… ъ-ъ… заклинавания като електростатичен заряд. Обикновено въздействието няма някакви особени проявления и зарядът се разсейва с течение на времето. Но когато човекът или предметът са преминали от един времепространствен вектор към друг, то този човек или предмет вече са осъществили пробив в извънизмерното времепространство, като са създали постоянен… ъ-ъ… канал на неустойчивостта. Вследствие на това въпросният път ще е леснодостъпен за прехвърляне на човека или предмета в обратна посока. Ако те в даден момент натрупат прекалено голям магикостатичен заряд, може да възникне, доколкото този заряд е дебалансиран, защото аз се намирам в единия край на този времепространствен път… ъ-ъ… реакция на отблъскване…

— За Бога, Рийд! Дай сега заклинанието, а след това ще изслушам и лекцията.

— Добре, така може — каза Чалмърс и показа на Ший заклинанието, което беше относително просто за произнасяне, но изискваше сложен комплекс от действия с лявата ръка. — И не забравяй — напоследък ти се събраха доста магии, затова в момента най-вероятно си презареден.

Флоримел, Кембина и Кембъл останаха в залата, а останалите се разделиха на две групи. Артегал тръгна с Ший.

Когато започнаха да слизат надолу, гладката облицовка от шлифован камък премина в груб, дялан камък. Факлите им пушеха силно и хвърляха дълги сенки.

Коридорът представляваше безкраен низ от завои и чупки. От време на време търсачите спираха, за да се вслушат… в собственото си дишане. Веднъж дори им се стори, че са чули нещо, и предпазливо надникнаха зад ъгъла.

Звукът идеше от капеща вода. Продължиха нататък. Ший не можеше да се въздържи да не поглежда зад гърба си от време на време. Артегал, чиито стоманени обувки вдигаха невероятен шум, се спря, колкото да сподели:

— Тази работа не ми харесва. Вървим вече половин час по този коридор и все още нищо не сме открили.

На това място коридорът се разделяше на две. Ший предложи:

— Хайде да направим така. Ти ще извървиш сто крачки по този коридор, а аз — толкова, но по другия. След това ще се върнем тук и всеки ще докладва какво е открил.

Артегал изръмжа някакво съгласие и продължи. Ший извади шпагата си и се гмурна в мрака на своето разклонение.

И след сто крачки тунелът си беше все същият — мрак и само мрак.

Той се върна към Т-образния разклон. Стори му се, че стигна до него за два пъти по-кратко време. От Артегал нямаше и помен, само стаена в мрака пустота.

— Артегал! — подвикна той.

Никакъв отговор.

— Сър Артегал! — извика той и ехото загърмя в тунелите, преди да замлъкне като посечено.

Ший усети как започна да се облива в пот. Опипа и почука камъка пред себе си. Изглеждаше си напълно нормален, твърд, дялан камък. Вече беше сигурен, че Т-образното разклонение се беше образувало, след като беше минал оттук на отиване, и то на около половината път.

Тръгна по коридора надясно. Ако Артегал беше тръгнал по този път, щяха да се засекат. Някакво шесто чувство го накара да се обърне рязко назад и да огледа. Разклонението, от което беше влязъл в Т-то, вече беше изчезнало.

Той изтича назад. И двете стени бяха плътно иззидани от здрав, дялан камък.

По кожата му сякаш полазиха пълчища мравки. Затича се трескаво напред. Коридорът правеше чупка вляво, после вдясно. И така до безкрай. Когато зави зад поредния ъгъл и налетя на някаква човешка фигура, беше готов да се взриви от нервно пренапрежение.

Фигурата изпищя. Ший разпозна Белфиби.

— Харолд! — изкрещя тя.

— Мила моя! — извика Ший и разпери широко ръце.

Тя се хвърли и се притисна към него, но почти веднага се отблъсна назад.

— Проклета да е тази моя женска слабост, без малко да забравя дадената дума! Не, Харолд, моля те, не ме съди. Стореното-сторено. — Тя се отдръпна решително встрани.

Ший клюмна. Почувства се безкрайно изморен.

— Добре — каза той с пресилена усмивка. — Сега най-важното е да се измъкнем от този проклет лабиринт. Ти как попадна тук?

— Ами навехнах си глезена тази сутрин, когато паднах от метлата. И животинките на Бизиран…

И изведнъж:

— Ха-ха-ха! — Грамаден, сякаш искаше да закрие целия свят, от страничната стена излезе Долон. — Двете мишленца, дето ще ловят котки!

Ший се присви за класически флеш, но Долон направи движение с ръка към него. Нещо се уви около краката му като пипала на невидим октопод. Ший се опита да ги разреже с шпагата, но острието му не срещна никаква съпротива.

— Време е да създадем нов орден — заговори отново Долон, — начело на който ще поставя безупречната си особа в качеството й на архимаг. Но първо ще докажа способностите си върху вашите тела — ще бъдат творение, наистина достойно за моя гений, можете да сте напълно сигурни!

Ший напъна невидимите си окови. Те стягаха здраво тялото му от кръста надолу. Някакво пипало започна да се домогва до дясната му ръка.

Той свали гарда си. Успя да направи обратен захват на ефеса и хвърли оръжието като копие с острие, насочено към гърдите на Долон. Но шпагата забави летежа си и след миг издрънча безсилно на пода.

Ръцете му бяха все още свободни. След като Белфиби така или иначе щеше да се омъжи за Тимий, какво значение имаше дали щеше да бъде изхвърлен отново в своя свят от реактивния ефект на магикостатичния свръхзаряд?

Захвърли факлата и започна да изрича заклинанието. Долон, който беше отворил уста, за да започне своята серия от архимагии, внезапно го изгледа ужасено. Изпищя тънко като жена и в следващия миг вече представляваше разширяващо се кълбо от жълти пламъци. Ший хвана китката на Белфиби с дясната си ръка, за да отдръпне момичето от пламъците…

Уолтър Беярд и Гертруде Муглер подскочиха във въздуха. Само допреди миг те бяха сами в стаята на Харолд Ший, като той четеше записките, а тя внимателно следеше заниманието му.

След това въздухът внезапно се сгъсти и из него се разлетяха изписани листи от бюрото. В средата на стаята стоеше Ший в парцалив костюм в стил Робин Худ, а до него се беше изправило червенокосо момиче с лунички по носа, което също носеше неуместен средновековен тоалет.

— К-къде е Рийд? — запелтечи Беярд.

— Остана си там. Хареса му повече от тук.

— А кое…

Ший се усмихна:

— Моето момиче мечта. Белфиби, доктор Беярд… и госпожица Муглер. По дяволите! — Погледът му беше попаднал върху собствените му изприщени ръце. — Смятам да поболедувам няколко дена.

Гертруде даде първите признаци на възвръщане на гласа. Тя отвори широко уста.

Ший я изпревари:

— Не, Герт, нямам нужда от медицинска сестра. Ще ми трябва само четвъртинка лосион „Келамайн“. Нали разбирате, ние с Белфиби смятаме да се оженим възможно най-скоро.

По лицето на Гертруде пробяга цял спектър от силни чувства, докато в крайна сметка изражението й изкристализира в агресивна враждебност. Тя се обърна към Белфиби:

— Ама как… вие…

— Всичко, което казва той, е чистата истина! — потвърди Белфиби и продължи с леко предизвикателна нотка в гласа си. — Или това ви обижда по някакъв начин?

Тъй като Гертруде не й отговори, тя се обърна към Ший:

— За каква болест спомена, любов моя, повелителю мой?

Ший въздъхна шумно и с облекчение:

— Нищо особено, скъпа моя. Просто имелът, с който вързах метлата, е бил отровен.

Белфиби се сгуши в него и изгука:

— Миличък Харолд, сега, когато съм изцяло твоя, ще ми изпълниш ли едно желание.

— Каквото кажеш.

— Все още не си ми обяснил онези странни думи от поемата, с която срази Кресливия звяр!

Железният замък

Едно

— Виж к’во, приятел — каза този, който дишаше шумно през устата, — не се будалкай с нас. Законът — това сме ние, разбираш ли? Тук сме да ви защитим, но няма да можем да направим нищо, ако не узнаем всички факти. Сигурен ли си, че вече не са ти се обаждали, за да уточните какъв откуп ще искат?

Ший разпери отчаяно ръце:

— Повярвайте ми, господин полицай, за откуп и дума не може да става. Как да ви обясня… това е парафизика… тя изобщо не е в този свят.

Червендалестият се хвана за думите му:

— Ето, виждаш ли, вече напредваме. Къде скри трупа?

— Не съм крил никакъв труп! Въобще не става въпрос за такова нещо…

— Искаш да кажеш, че е мъртва, но не знаеш кой го е направил, така ли?

— Не, не казвам, че е мъртва. Всъщност предполагам, че не само е жива и здрава, но и че в момента се забавлява страхотно… само че не в нашия континуум.

— Я виж ти! — включи се шумно дишащият. — Мисля, че ще е най-добре да дойдеш с нас до участъка. Лейтенантът сигурно ще иска да си поговорите.

— Искате да кажете, че съм арестуван? — попита Ший.

Червендалестият погледна партньора си, който кимна.

— Просто те задържаме временно в интерес на следствието. Нищо повече.

— Логиката ви е като на да дерга! В крайна сметка аз съм този, който е изгубил съпругата си, и се чувствам много по-зле от всеки друг, замесен в тази работа. Бихте ли поговорили и с колегата ми, преди да ме отведете?

Шумно дишащият на свой ред погледна партньора си.

— Предполагам, че не е зле да го направим. Бихме могли да научим нещо повече.

Ший скочи на крака, но тежката ръка на ченгето се отпусна плавно към кобура на бедрото му и го накара да замръзне на мястото си.

— Не се вълнувай толкова! — каза червендалестият обезкуражаващо. — Кой е този твой приятел и как да го намерим?

— Сега ще го извикам — предложи Ший.

— Играеш си с огъня, момче. Сега ще си седнеш кротко на мястото, а Пийт ще отиде да го доведе — каза червендалестият и кимна небрежно към празния фотьойл на Ший, а мрачно проблясващият автоматичен пистолет на бедрото му не предразполагаше към спорове.

— Добре. Потърсете доктор Уолтър Беярд в съседния кабинет.

— Върви, Пийт! — разпореди червендалестият.

Вратата се затвори. Ший се вгледа с ненавист в ченгето. Умерено шизоиден тип, при това от подозрителните; ако го подложеше на изследвания, резултатите вероятно нямаше да са безинтересни. Ший обаче беше прекалено погълнат от собствените си проблеми, за да се интересува от потисканото желание на някакъв си полицай да посещава балетното училище.

Ченгето изгледа вяло Ший и реши да наруши мълчанието си:

— Много хубави трофеи имаш — каза той и кимна към двете стрели на Белфиби, окачени на стената. — Откъде ги намери?

— На жена ми са. Донесе си ги от Феерия. Всъщност тя най-вероятно се е прибрала там.

— Добре де, няма значение! — сви рамене ченгето. — Винаги съм си мислил, че вие, дето се занимавате с разни психари, сте също малко… — той леко подсвирна, за да подчертае впечатленията си от явното нежелание на арестанта да задържи разговора в рамките на здравия разум.

Откъм преддверието се чуха стъпки. Вратата се отвори, за да пропусне шумно дишащия, следван от едрия русокос и муден Уолтър Беярд и от човека, когото Ший най-малко желаеше да вижда в този момент, младшия психолог в института „Гарадън“ Вацлав Поласек, известен още като Вотси или като Досадния чех.

— Уолтър! — възкликна Ший. — Ще обясниш ли, за Бога…

— Млъквай, Ший! — сряза го червендалестият. — Въпросите ще задаваме ние. — Той се наведе тромаво към Беярд и попита: — Познавате ли съпругата на този човек?

— Белфиби от Феерия ли? Разбира се.

— Знаете ли къде е в момента?

Беярд се замисли.

— Не, не зная, но ви уверявам, че…

Очите на Вотси блеснаха и той сграбчи ръкава на шумно дишащия:

— Слушайте! Знам кой може да ви разкаже всичко — доктор Чалмърс.

Ченгетата отново се спогледаха:

— Кой е пък този?

Беярд хвърли отчаян поглед към младежа:

— Всъщност доктор Чалмърс излезе завчера в продължителен академичен отпуск, така че надали би могъл да ви помогне с нещо. Мога ли да попитам в какво се състои затруднението ви?

Червендалестият с бързата ръка каза:

— Завчера, а? Значи стават двама. Знаете ли къде е заминал докторът?

— Ами… такова…

— Възможно ли е например да е избягал с въпросната госпожа Ший?

Въпреки цялата сериозност на положението Ший, Беярд и Поласек избухнаха в неудържим смях.

— Добре — намеси се червендалестият, — значи не са избягали заедно. Сега ми отговорете на един друг въпрос. Знаете ли нещо за завчерашния пикник при Сенека Гроув?

— Ако питате дали съм бил там — не. Но зная, че е имало пикник.

Шумно дишащият се намеси:

— Мисля, че и този ни заглавичква, Джейк. Говори като изпечен мошеник.

Червендалестият го успокои:

— Остави на мен, Пийт, бързичко ще се справя с тях. Доктор Беярд, и вие сте психолог като доктор Ший, нали така? Бихте ли ни обяснили по научному как става така, че въпросният доктор Ший и жена му отиват на пикник в гората заедно, а се връща единствено той, като при това разправя наляво и надясно: „Тя си тръгна!“

— Мога да ви дам напълно удовлетворително обяснение — отвърна Беярд, — но не зная дали ще го разберете.

— Добре, значи искате да го споделите с лейтенанта в участъка. Писна ми от вашите увъртания. Пийт, прибери и него.

Тежко дишащият Пийт се пресегна и улови Беярд за лакътя, но ефектът беше като при натискането на бутон, отприщващ ядрена реакция. Светлините в стаята се завъртяха в неудържим вихър пред очите на Пийт, Беярд, Поласек и Ший и след миг се сляха в ослепителен кръг. До ушите им достигна някъде отдалеч изтънелият глас на Джейк, който кресна:

— Не мърда-ай! — На последната сричка гласът му премина в писък и всички по-скоро почувстваха, отколкото видяха оранжевото пламъче, което изригна от дулото на страховития му автоматик, но куршумът така и не улучи никого, защото…

Фу-уп!

Настилката под краката му беше прохладна.

Ший се съвзе бързо и се огледа. Мрамор, разбира се! Докъдето стигаше погледът, земята беше застлана с черно-бели мраморни квадрати, заградени между стройни и изящно изваяни колони, поддържащи безкрайна поредица подковообразни мавритански арки, които се губеха в далечината. Колоните бяха от някакъв полупрозрачен материал, вероятно алабастър, направо като от лед. Източна изработка, прецени Ший.

— Слушайте к’во! — дрезгаво ревна Пийт. — Ако мислите да ми се измъквате с тия номера, жестоко грешите! Това не ви е Ню Йорк с разните му там закони на Линдбърг.

Той беше пуснал ръката на Беярд и беше извадил огромен черен автоматик, брат близнак на желязото на червендалестия.

— Не си прави труда! — каза му Ший. — Тук няма да стреля.

Беярд се оглеждаше изумено:

— Ей, Ший, какво е това? Да не си изпробвал върху нас някое от откачените си логически заклинания?

— Свети Венцеславе! — провикна се Вотси с протегната ръка. — Погледнете натам!

Между стълбовете, под аркадата, се проточи мълчаливо шествие, предвождано от четирима евнуси — поне изглеждаха такива; бяха отвратително дебели, доволно ухилени, със сини копринени тюрбани и шалвари и с дълги, извити ятагани на кръста. Зад тях вървяха голи до кръста негри с обеци, понесли върху главите си камара пухкави възглавници.

— Арестуван си! — кресна внезапно Пийт и насочи пистолета срещу Ший. Той се обърна към Поласек: — Ти нали си на страната на закона? Помогни ми да го върнем там, където му е мястото!

Евнусите коленичиха и удариха главите си в мрамора в тържествен метан. Негрите се приближиха в съвършен синхрон, подредиха възглавниците зад гърба на пришълците и се отдръпнаха. Пийт се обърна колебливо и ги изгледа, но бързо съсредоточи вниманието си отново върху Ший, който се отпусна сред отредените за него възглавници. Рефлексът на професионалното ченге си каза думата и пръстът му дръпна спусъка. Последва шумно изщракване.

— Вече ти казах, че няма да можеш да стреляш с него — обясни му благо Ший. — Но след като ти е трудно да го разбереш в момента, ще ти остане за домашно.

Единствено Ший се беше отпуснал спокойно. Поласек непрестанно въртеше глава и се озърташе като приклещено животно; Беярд гледаше към Харолд с яростно негодувание, а полицаят щракаше с пистолета си, като след всяко щракване презареждаше и псуваше тихо, но с много чувство. След негрите изпод сенките на колонадата се появиха неколцина трътлести мъже с богат асортимент цитри, медни гонгове и цял набор струнни инструменти с доста ексцентричен вид. Те се подредиха встрани от импровизирания с възглавници диван.

— Нищо не може да се направи, повярвайте ми — каза Ший и след това се обърна към Беярд:

— Ти поне знаеш как стоят нещата теоретично, Уолтър. Отпусни се и седни.

Беярд се отпусна бавно върху купчината възглавници. Изцъкленият Поласек и ченгето Пийт недоверчиво последваха примера му. Единият от евнусите застана пред музикантите и плесна с ръце. В същия миг върху тях се стовари истинска взривна вълна от дрънчене, звън, бръмчене, тракане, като над всичко се извисяваше неистовият вой на брадатия вокал, който крещеше така, сякаш дузина подивели котки разкъсваха вътрешностите му. Внезапен бриз облъхна дрехите на музикантите и се донесе далечният шум на плискащи се води, сякаш някой беше отворил магическа врата в тъмните сенки накрай колонадата.

— Горе главите! — каза окуражаващо Ший. — Румсървисът вече пристига.

Тъмнокожо джудже с голяма китка пера, прикрепена към тюрбана му с изумрудена брошка, и с огромна купчина възглавници в ръце притича до тях. То разхвърля товара си пред нозете на четиримата пришълци, превъртя ръка в изискан салаам[1] и се отдалечи. Яростното мяучене на оркестъра секна и те за миг обединиха гласовете си ведно, колкото да изсвирят шест пронизителни тона. В далечината, от посоката, в която се беше отдалечило джуджето, нещо се раздвижи и затрептя, като с приближаването си доби очертанията на седем прелестни девойки.

Поне външно изглеждаха съвсем като девойки. Бяха облечени в ориенталски костюми, които приличаха на тези от календарите само по цвят и кройка. Дългите им, широки шалвари бяха от най-плътна вълна. От същата материя бяха и фереджетата им, покриващи всичко освен седемте чифта блеснали черни очи и непокорни кичурчета коса, а всичко останало между раменете и кръста се криеше под плътната връхна дреха. Музикантите отново се заеха да се правят на драни от котки, докато девойките изпълниха по няколко подскока, които само най-развинтената фантазия би склонила да определи като танц.

— Вариетето им не струва — сподели Поласек, — но си заплювам онази в края.

— Не бих искал да те видя разкъсан в харема — помъчи се да охлади страстите му Беярд.

— Няма страшно — успокои го Поласек. — Интересно дали говори английски?

— Дори и ти вероятно не говориш английски в момента — прекъсна го Ший. — Зарежи всичко това!

Трудно беше да се прецени какво имаше под плътните костюми, но Ший беше напълно сигурен, че Белфиби не беше сред танцьорките.

Полицаят седеше върху възглавниците изпънат, като да беше глътнал бастун, а пистолетът лежеше между коленете му. Той беше събрал патроните, които беше изхвърлил при ръчното презареждане, и с изумление разглеждаше малките вдлъбнатинки, които беше оставил върху гилзата мощният ударник на оръжието му. След известно време вдигна поглед и произнесе мрачно:

— Не зная кой от вас, момчета, ни доведе до тоя хал, но ви обещавам, че ако не ни измъкне оттук, ще ви тикна до един в панделата за срок, по-дълъг от всички президентски мандати на Рузвелт накуп.

— Много ми се иска да можех — каза Ший, — но както би потвърдил и доктор Беярд, не сме тук по наша вина.

— Тогава по чия? Може би някой ме е треснал в главата и сега сънувам? Или пък всички сме вече мъртви? Това никак не ми прилича на рая, който ми описваха в неделното училище на Първа методистка църква.

— Не съвсем, но вече си по-близо до истината — похвали го Ший. — Нали ти се е случвало, когато сънуваш, да се чудиш дали сънуваш или не?

— Да.

— И понякога, когато ти се случва нещо необичайно наяве, да се чудиш дали си буден, или сънуваш? Така. Ние открихме, че вселената е нещо такова. Съществуват цял рояк различни светове, които заемат едно и също място и посредством поредица определени мисловни действия човек би могъл да се прехвърли във всеки един от тях.

Пийт тръсна глава, сякаш за да я избистри.

— Искаш да кажеш, че можеш да идеш на Марс само като си помислиш, тъй ли?

— Не съвсем. Това не е Марс, това е съвсем друга вселена с различни от нашите основни предпоставки. Нужно е само да съсредоточим ума си върху тези предпоставки.

— Предпостав… О, по дяволите, щом казваш, няма начин да не си прав. Мисля си, че всичко ми е вече ясно, освен…

Седемте момичета изчезнаха между колоните, а от противоположната страна се измъкна нова група танцьорки. Те носеха свободни панталонки до прасците и широки къси ризи с бродерия, под които се очертаваха нещо като твърди гърди, но с големината на чашки за кафе.

— Ах, какви са ми сладурани! — рече Поласек, скочи пъргаво на крака и се опита да сграбчи най-близката от тях, която обаче му убягна, без да прекъсва танца си.

— Седни веднага, проклет глупако! — ревна по него Ший. Танцьорките минаха наблизо и се заизнизваха в далечината.

— Колко време ще продължи това мъчение?

Ший сви рамене:

— Нямам никаква представа. Честно!

Сякаш за да отговорят на въпроса му, музикантите смениха ритъма и мелодията със силно блъскане по всички видове инструменти. От мястото, където се бяха скрили танцьорките, изникна нова двойка евнуси, които се поклониха на четиримата си колеги, след това застанаха един срещу друг и отново се поклониха. Между тях изникнаха четири момичета, всяко от които носеше в ръце малък месингов поднос с малка съдина. Беярд изпъшка, Поласек подсвирна, ченгето изстреля едно: „Пресвета Дево!“. Дрехите на девойките бяха широко скроени и покриваха цялото тяло, но бяха толкова прозрачни, че момичетата със сигурност щяха да са по-малко голи без тях. Не беше за пропускане и фактът, че сервитьорките бяха откровено едрогърди.

Девойките се плъзнаха грациозно до пришълците, наведоха се едновременно с прецизността на швейцарски часовник и коленичиха сред възглавниците в нозете им.

— Не можете да ме подкупите с това, момчета! — заяви ченгето Пийт. — Така само ще си навлечете допълнителна присъда. Много неприлично представление!

В синхрон с музиката всяка от девойките отмести капачето на своята съдинка, бръкна с пръст в нея и го извади облят в нещо жълтеникаво и лепкаво, след което го пъхна в лицето на пришълеца пред себе си. Ший отвори широко уста и получи цял пръст мед. Той чу Беярд да се дави и да вика: „Не!“ Обърна се тъкмо навреме, за да види как колегата му се опитваше да избегне пръста. Ченгето Пийт се опитваше да избърше омазаното си с мед лице с носната си кърпа, докато неговата хурия[2] изглеждаше решена да му приложи меда до последна капка, без значение вътрешно или външно.

— По-добре го изяжте — посъветва ги Ший. — Момичетата са тук, за да ни нахранят с мед.

— Няма да успеете да ме подкупите — упорстваше тъпо Пийт, а Уолтър каза жално:

— Ама аз не обичам сладко! Ако има биричка с мезе…

С ъгълчето на окото си Ший видя как Поласек, прегърнал своята хурия с едната си ръка през раменете, смучеше пръст подир пръст от сладкия мед, а с другата си ръка черпеше на свой ред грижовната си компаньонка. Момчето явно беше от схватливите.

— О, луна на моето опиянение — заговори момичето на ченгето, — нима очите ти са слепи? Нима не виждаш, че си изпълнил сърцето ми с такава всеобемаща любов, че предпочитам по-скоро да се удавя в океана от сълзите си, отколкото да видя повелителя си огорчен. Какво да стори за теб недостойната ти слугиня?

— Кажи й да ми донесе нещо за пиене! — примоли му се Беярд, след което усърдно протегна език към поредната порция мед и потръпна от вкуса му.

— Такова ли е желанието на моя господар? Волята му е закон за мен — пое инициативата „недостойната слугиня“ на ченгето. Тя приседна на петите си и плесна три пъти с ръце, след което се сгуши отново до потръпващите му нозе. Тъпият Пийт явно беше изгубил дар слово. Водещият оркестрант свали инструмента си и също плесна. Иззад колоните изскочи джуджето, което беше донесло възглавниците, този път с голям поднос в ръце, върху който блестяха няколко изящни сребърни гарафи. Беярд се надигна пъргаво, грабна първата от тях, погледна и изръмжа отчаяно.

— Мляко! Това е вече върхът на всичко. Кой, по дяволите, иска да попадне в такъв рай? Боже Господи!

Ший погледна през рамото на своята хурия и установи, че ако течността в гарафата беше мляко, то това беше най-странното мляко на света. В него плуваха малки късчета лед. Преди да беше успял да надигне гарафата, Поласек ревна:

— По дяволите, момчета, опитайте го! Това е най-страхотният коктейл, който съм пил!

Напитката далеч не беше коктейл, но ароматът и вкусът й бяха неотразими, а силата — неограничена. Ший дръпна дълга глътка и усети как по цялото му тяло се разля топлина. Той протегна гарафата към своето момиче:

— Как наричате това питие, малката?

Тя целуна края, до който се бяха допирали устните му, и го погледна дяволито:

— О, любими мой, това е истинско райско мляко.

Беярд дочу и извика:

— Райско мляко ли? Харолд! Вотси! Готов съм да се обзаложа на всичко, че зная къде сме попаднали. Не си ли спомняте…

… Защото с меден нектар му глада утоляваха,

райско мляко без жажда до ситост му даваха…

— К’во ни мътиш главите? — възмути се ченгето Пийт.

— Това е Ксанаду, Колриджовата „Ксанаду“! — обясни Беярд.

В Ксанаду бе основано със ферман

царство на насладите от Кубла хан.

Свещената река — реката Алф, тече оттам.

— Алф! Алф! — девойките се изправиха и се поклониха по посока на шумящата вода.

— Ето, убедете се сами — каза Беярд. — Името Алф най-вероятно идва от легендарната река Алфайос в Гърция…

— Точно така, всичко съвпада — съгласи се Ший. — Господин полицай, нямам никаква вина за това, че попаднахме тук, но той е напълно прав. Чакай, чакай… Уолтър, ама това е наистина някаква голяма бъркотия. Няма начин да не си спомняш, че поемата е недовършена. И доколкото разбирам, ние сме захвърлени в незавършен времепространствен континуум, тоест такъв, който се ограничава в известен набор от действия… Нещо като попаднала в драскотина грамофонна игличка. Така че нищо чудно, ако цялото представление започне да се превърта отново и отново.

Беярд се хвана с две ръце за главата, ченгето издаде някакви нечленоразделни звуци, а Поласек размаха празната си гарафа:

— Аз нямам нищо против! — провикна се щастливо той и се пресегна за момичето си. — Ще си изкараме страхотно, нали муци?

Внезапно оркестърът изви пронизително. Девойката, която Поласек беше придърпал плавно, свали ръката му, вдигна подноса си и избяга, последвана от останалите три. Измежду стълбовете се показа нова група от седем танцьорки. Една от тях, очевидно солистката, носеше в ръце къси закривени ханджари, които започна да върти в синхрон с така наречената музика.

— Харолд, виж дали няма да можеш да направиш нещо — каза Беярд. — Нали ни разправяше колко си станал добър в магията в световете, в които тя действа? Не можеш ли да ни изкараш някак си от този шибан кабаретен кръговрат.

— Да! — намеси се и ченгето Пийт. — Можеш да разчиташ на мен, Ший. Ще сключим договореност с теб. Имам едно приятелче в областната прокуратура и мога да му прошушна това-онова и ще се разминеш по-леко по обвиненията за това, което преживяхме след арестуването ти. Може дори да затворя очи за непристойното, развращаващо представление. — Явно райското мляко го беше затоплило малко повече и го беше накарало да прелива от щедрост.

— Мога да опитам… — рече Ший. — Но не зная какво би се получило при този убийствен шум.

— Ей сега ще я уредим тази работа — каза ченгето, а след това се изправи, олюлявайки се. С две широки крачки се озова пред единия от евнусите и се сбори с него, за да му отнеме ятагана. Музикантите спряха свирнята си, тихо заговориха и заподвикваха. После някой от тях удари гонга си три пъти. Иззад колоните изскочиха цяла рота мрачни еничари, стиснали в ръце доста неприятни наглед копия. Ший вече беше успял да изтръгне ятагана от ръцете на Пийт. Харолд се поклони ниско пред евнуха и му подаде оръжието с думите:

— Покорният ви слуга моли за прошка.

След това се обърна към Пийт, който без успех се мъчеше да се освободи от хватката на Беярд.

— Слушай какво проклето… тъпо… магаре — просъска той. — Въобще не ме интересува дали си най-доброто ченге в Охайо! Ще си седиш кротко на задника или ще увиснеш на върха на някоя от онези пики там!

Пийт тръсна глава, сякаш за да я проясни.

— Ама… ама как бих могъл… ако…

— А може би предпочиташ да прекараш остатъка от дните си в специална ледена килия? — каза Ший, а после се обърна към Беярд: — Спомняш ли си онази част, която започва с „внимавай, пази се“ и завършва с описанието на ледените пещери? Този рай не е беззъб. Ако я подкараш през просото, много бързо ще те накарат да съжаляваш.

Той се върна бавно до възглавниците. Еничарите се скриха, а иззад колоните се появи нова група танцьорки, майсторки на кючека. Ченгето Пийт се тръсна върху възглавниците си, а Беярд последва примера му, мрачен като буреносен облак.

— Добре, момчета — каза Ший. — Сега искам да не ми пречите, а аз на свой ред ще се заема с формулите. Ако съществува такова C, че предпоставката F, отнасяща се към X, да е вярна, ако X е C, но не и обратно, и C притежава свойството P, членът, удовлетворяващ предпоставката F, отнасяща се към…

Гласът му премина в шепот и единствено устните му продължиха да се движат. Поласек го гледаше втренчено. Пийт, заровил глава в дланите си, простена:

— И аз, дърт мъж…

Формулите на Ший обаче останаха недовършени. Мирозданието бе разтърсено от тътена на някакъв космически глас — може би точно такъв е бил гласът, който е наставлявал поклонниците на Златния телец в правия път. Божественият тътнещ глас произнесе:

— По дяволите, май пак сгреших!

Гласът беше на доктор Рийд Чалмърс.

Ший и Поласек се изправиха на крака. Музикантите замлъкнаха, танцьорките замряха.

След това музикантите, танцьорките и колонната зала започнаха да се въртят все по-бързо и все по-бързо пред очите им, докато се разтвориха в някаква вихрушка от ярки цветове. После всичко избледня до плътно сиво. Сивото се разнесе и вихрушката придоби други цветове. Най-накрая размитите петна добиха ясните очертания на зала… на друга зала — много по-малка.

Ший и Поласек стояха изправени пред някаква маса. Зад нея седеше нисък мъж и бледа, изключително красива, чернокоса девойка. Мъжът беше доктор Рийд Чалмърс. Между сивите непокорни коси, подаващи се изпод пищната му чалма, тук-там се забелязваха някои по-тъмни кичури, а някои от по-дълбоките бръчки по лицето му бяха изчезнали.

— Много се радвам, че те виждам отново, Харолд — каза той. — Надявах се… О, Боже! Та аз съм дръпнал и Вацлав!

[1] Салаам (араб.) — поздрав, темане. — Б.пр. ↑

[2] Хурия — нимфа от мохамеданския рай. — Б.пр. ↑

Две

— Да, дръпна и мен — каза Поласек. — Направо от разгара на веселбата. Както, между другото, и Уолтър.

Ший се огледа:

— Но къде е Уолтър? По дяволите, та той беше ей на онези възглавници, Рийд! Трябва да е останал в Ксанаду с онова ченге да гледа танци и да се тъпче с меден нектар. А как само ненавижда и двете!

— Ксанаду? Боже мили, надали можеше да му се случи нещо по-лошо! — Чалмърс посочи книжата пред себе си. — Аз исках да установя контакт единствено с теб, Харолд, и привличането на останалите е напълно случайно, уверявам те. Действително не мога да си обясня…

Ший се усмихна накриво:

— Всъщност и самият аз не зная дали да ти благодаря или да ти тегля една, Рийд. Какво направи с Белфиби? Издърпа и нея, нали? Признай си. Тя изчезна пред очите ми, докато бяхме на пикник, и днес тъкмо бяха дошли да ме арестуват за убийство, отвличане или нещо от този род.

— Да-а… ъ-ъ… Не отричам, че имах известни затруднения — рече Чалмърс и закърши нервно пръсти. — Опасявам се, че допуснах някои доста груби грешки. Но при всички положения намирам действията на полицията за прекалено драстични. Макар и да не смятам, че би трябвало да се притесняваш от някакви правни усложнения. При дадените обстоятелства ще им бъде доста невъзможно да установят corpus delicti[1].

— Така си мислиш ти, Рийд! Гертруде Муглер също беше на пикника и именно тя вдигна ченгетата на крак, след като с Белфиби отидохме да се разходим и се върнах без нея, почти обезумял от тревога, тъй като не бях наясно дали някой от магьосниците на Феерия не я беше върнал обратно. Тази жена е напълно способна да установи corpus delicti, както и да основе общество за потапяне на мъжете във вряло масло.

Бледата девойка тихо възкликна.

— Извинявам се… — съобрази набързо Ший. — Лейди Флоримел, представям ви Вацлав Поласек, известен в моя свят като Досадния чех.

— Приятно ми е, достойни господине — каза учтиво девойката. — Титлите в този ваш свят са доста странни, но в никакъв случай не са по-странни от облеклата ви…

Едва сега Ший си даде сметка, че беше облечен в тъмния си костюм на тънко райе.

— Бих могъл да кажа същото за шапката на сър Чалмърс. Защо сте издокарани по този начин, защо ме издърпахте тук и къде, по дяволите, се намираме всъщност?

Чалмърс заговори бавно:

— Харолд, ти, както винаги, си склонен да показваш една определено ненаучна склонност към объркано мислене вследствие на това, че постоянно смесваш различни информационни категории. Ако позволиш, бих се опитал да организирам по някакъв начин хода на разсъжденията и фактите… Хм… Предполагам, че именно ти си използвал магията против магьосници срещу Долон и по такъв начин си се проектирал в нашата… ъ-ъ… отправна точка. Признавам си, че не разбирам как си успял да прехвърлиш със себе си и младата дама…

— Държах я за ръка. Между другото, Рийд, ние се оженихме.

— Най-искрените ми поздравления! Пожелавам ти бракът ви да бъде успешен и… ъ-ъ… плодотворен. Твоето отпътуване, както си спомняш, беше предшествано от унищожението на Ордена на магьосниците, в резултат на което аз се оказах изправен пред проблем, който надхвърляше моите възможности. И по-точно — превръщането в истински човек на илюзорната личност, изработена от сняг. — Той кимна с глава към Флоримел, която го гледаше с нямо обожание. — Затова…

— Рийд, откъде взе стола? — намеси се делово Поласек.

— Вацлав, прекъсванията ти са по-досадни и от тези на Харолд. Седни на пода и ме остави да продължа. Докъде бях стигнал? А, да!… При изследването на достъпните факти, успях да открия, че във Феерия съществува умозрителен модел на вселената, чийто времепространствен вектор е леснопостижим посредством методите на формалната логика именно от това място. А именно от „Орландо Фуриозо“ на Ариосто.

— И каква е причината да е толкова леснопостижим? — попита Ший.

— Ами-и… Тъкмо се готвех да обясня. Лудовико Ариосто е италианският поет, който написва „Орландо Фуриозо“ през първата половина на шестнайсети век според летоброенето на света, от който идваме. Тази негова поема се смята за главния източник, от който черпи идеите си при създаването на „Кралицата на Феерия“ известният и отличаващ се с яркото си подражателство Спенсър. Доколкото всяка от въпросните две вселени съдържа един и същи основополагащ умозрителен модел, не е никак трудно да прозрем как прехвърлянето от единия в другия свят се превръща в относително лека задача. Освен това бях сигурен, че тук ще открия мнозина опитни магьосници. Вацлав, забелязвам, че не следиш мисълта ми…

— Не — отговори Поласек от пода. — Но и госпожица… лейди Флоримел също не я следи.

— За нея не е задължително. Все пак ще си направя труда да обясня единствено заради теб, че сходството в основополагащите умозрителни модели прехвърля известни, така да се каже, мостове между двете вселени, посредством които бихме могли да достигнем с помощта на нашия силогизмобил до точно определените от нас времепространствени точки.

Поласек се потупа по джобовете:

— На някого да му се намира цигара в повече? Щом казваш това, Рийд, няма начин да не си прав, но то все още не обяснява защо е било нужно да издърпваш Харолд и да го включваш в този водевил?

Чалмърс отново размести нервно книжата пред себе си.

— Целият процес беше съпроводен с известни… ъ-ъ… несъответствия. Бих могъл да ви ги изложа, ако разбира се, ми позволите да ви разкажа всичко подред. И за да внесем известно уточнение — намираме се в замъка на най-могъщия магьосник във „Фуриозо“ — Атлантес де Карена, в Пиренеите, близо до франкско-испанската граница. Само за теб, Вацлав, ще обясня, че местата, за които говоря, в никакъв случай не са онези, за които би могло да стане дума да речем в… ъ-ъ… института „Гарадън“.

— Добре, но защо ме издърпа така? — възнегодува Ший. — Не можа ли първо да ме попиташ?

— Прав си, Харолд, но, както сам разбираш, формалната логика не е като телефона — врътнеш и — готово! Всъщност несъответствията, за които ти споменах, станаха дотолкова драстични, че не ми остана друг избор. Може би сгреших. Работата с Атлантес беше изключително интересна. Имах възможността да коригирам множество магически принципи с оглед на различните закони, които са в сила тук. Въпреки това смятам, че съм в дълг към присъстващата тук млада дама. — Той посочи Флоримел и се изчерви от прихването на Ший и Поласек. — А Атлантес ми оказа наистина голямо съдействие, макар да мисля, че вече се впечатлявам много по-слабо от колегиалното отношение на магьосниците, отколкото преди. Той не само не успя да направи нищо за Флоримел, но се оказа и мохамеданин с донякъде необичайни разбирания за нравственост. Поведението му ме наведе на мисълта, която по-късно прерасна в твърда убеденост, че трябва да осигуря допълнителна защита за Флоримел. Така стоят, или поне стояха нещата, преди да предприема… така да се каже… ъ-ъ… произволното ти прехвърляне тук, Харолд. Досега аз бях единствената преграда между нея и, опасявам се, прекалено благонастроения стопанин на замъка.

— Само едно не мога да разбера — каза Ший. — Защо просто не я прехвърлиш в някой друг свят?

— Къде, драги ми Харолд? Именно там е цялото ми затруднение. Ако я прехвърля в нашия свят, ще я загубя, тъй като тя е с магически произход. А в умозрителния модел на света ни няма място за магия. Това е невъзможно, поне докато не я превърна изцяло в човешко същество. Бих могъл, разбира се, да я прехвърля в света на Данте, но силно се съмнявам, че условията в „Ад“ ще са най-подходящите за същество, създадено от сняг. Освен това Атлантес е изключително компетентен магьосник и е напълно във възможностите му да я последва навсякъде или да попречи на прехвърлянето й.

— Този долен изпечен развратник! — не можа да се сдържи Флоримел.

Чалмърс потупа нежно ръката й и я погледна с много нежност.

— Дължа ти извинение, Вацлав. Но все пак приятелите са затова, да подкрепят с по едно рамо в труден миг, нали така?

Поласек махна с ръка.

— Добре, Рийд! — каза Ший. — Ще се радвам, ако мога да ти помогна, особено след като вече си довлякъл тук Белфиби и си ме хвърлил на ченгетата в нашия свят. Къде е тя между другото?

Чалмърс придоби още по-объркан вид.

— Ами… ъ-ъ… такова… Това е затруднението, за което ти дължа най-дълбоко извинение. Всичко това се дължи най-вероятно на грешка в изборността. Тоест аз не съм искал да я прехвърля от нашия свят в този тук. Ако си запознат с текста на „Фуриозо“, Харолд, няма начин да не знаеш, че на Спенсъровото подражание Белфиби тук съответства оригиналният образ Белфегор… така де — първообразът на Белфиби… Когато младата дама пристигна, се получи известно… ъ-ъ… объркване на личностната идентичност и… ъ-ъ… за нещастие… ъ-ъ… за много голямо нещастие… ъ-ъ… твоята дама изгуби напълно паметта си за предишното си име и предишното си съществуване. В настоящия момент мога да гарантирам единствено това, че е някъде в този свят.

— Искаш да кажеш, че собствената ми съпруга дори няма да ме познае? — ревна Ший.

— Страхувам се, че няма. Не зная как бих могъл да изразя…

— По-добре не се опитвай. — Ший огледа мрачно залата. — Трябва да я открия. Може да е изпаднала в беда.

— Не смятам, че трябва да се тревожиш толкова много, Харолд. Белфиби е достатъчно оправна.

— О, Боже! И още как! — обади се Флоримел. — Тя така подреди сър Роджър, че той още дълго няма да може да дойде на себе си. И то само защото не й разреши да напусне замъка сама. Не се безпокойте, сър Харолд!

— А кой е този сър Роджър? — изръмжа Ший.

— Смятам, че за всички ни ще е по-добре да ви запозная с моите… ъ-ъ… вашите съратници — каза Чалмърс. Той излезе иззад масата, прекоси помещението и отвори някаква врата зад Ший и Поласек. Във въздуха се разнесе тежката миризма на зехтин. Те пристъпиха през прага и крачките им отекнаха с метален звън.

— А, да… като че ли забравих да ви кажа, че замъкът е построен от желязо — каза небрежно Чалмърс. — Това също е едно от… ъ-ъ… несъответствията. Оттук, господа!

От коридора тръгваше разклонение, по което поеха, за да стигнат до някаква метална рампа пред чифт двойни врати, осветявани от малко маслено кандило. Когато се приближиха достатъчно, Ший чу воя на някакъв, поне на теория, музикален инструмент, сходен по звук с ксанадийските. Очите на Поласек светнаха, той прокара език по пресъхналите си устни и попита:

— Мацки?

Без да го удостои с отговор, Чалмърс махна с ръка към двойната врата, чиито крила се разтвориха плавно. На пода в стаята седяха двама мъже в арабски облекла, единият от които надуваше някакво дудуче, докато другият мързеливо потропваше с връхчетата на пръстите си по тамтамче с диаметър около десет сантиметра. Зад тях някаква възтъмна девойка се извиваше в ритъма на бавен танц.

Зад нея, в сумрачната светлина, хвърляна от няколкото кандила по стените, се очертаваха над дузина мъже, облечени в светли ориенталски носии, които сякаш бяха изпокапани с мазнина специално за случая. Налягали върху разпръснатите по пода възглавници, те наблюдаваха танцьорката с мрачно, вяло изражение, като от време на време обменяха по някоя дума и поглеждаха към далечния край на помещението, сякаш очакваха някакъв знак от седящия там мъж. Той беше много по-едър от всички останали и имаше фигура на борец. Младото му, сякаш изсечено от камък, лице беше от мрачно по-мрачно. Някакво пъргаво белобрадо старче с възтъмна кожа, което удивително приличаше на съсел, шепнеше нещо на ухото му и подкрепяше думите си с яростни ръкомахания.

Когато дочу стъпките им, старчето вдигна поглед и заситни към новодошлите, после се поклони на Чалмърс.

— Мир вам! — каза белобрадото старче, поклони се отново и попита: — Кои са тези господа? — след което удари трети метан.

Чалмърс върна един от поклоните:

— Мир и на тебе, магически господарю на Карена. Това са… ъ-ъ… хора от моята страна. Сър Харолд дьо Ший и ескуайър Вацлав Поласек.

— О, какво щастие! — възкликна Атлантес де Карена и се закланя като кораб в бурно море. — О, колко милостив е Аллах! — Поклон. — Да зарадва очите на стареца с двама снажни франки! — Поклон. — Сигурно сте се отбили в бедната ми колиба по грешка, но това е такава чест за мен! — Поклон. — О! Веднага да се приготвят най-добрите стаи и най-изисканите дрехи за сър Харолд дьо Ший и неговия оръженосец Вацлав, които сгряха сърцата ни със своето благоволение! — Поклон.

Ший и Поласек се справиха някак си с първите два-три поклона, но при наложеното темпо вече усещаха началните пристъпи на морска болест. Видимо удовлетворен от постижението си, тъмнокожото старче хвана двамата новодошли за ръка и ги поведе към налягалите върху възглавниците мъже, където ги представи поотделно на всеки от тях. Представяне, поклони и салтанати се редуваха при всяко запознанство, сякаш местните не чуваха и не виждаха, когато цялата церемония се разиграваше пред съседа им по възглавница. Сред гостите бяха владетелят Моско, емирът Трази, сър Одибрад — последният в средновековен европейски жакет, прилепнал по крака клин и без чалма — и още двама-трима, на които не успяха да запомнят имената. В прекъсванията между метаните и салтанатите Поласек извърташе глава и впиваше жаден поглед в танцьорката, докато най-накрая, след третото представяне, Атлантес забеляза неспокойния му поглед.

— Желаеш ли тази слугиня, благородни господине? — попита той. — По волята на Аллаха тя струва не по-малко от сто жълтици, но ще ти я дам за наложница, ако нашият Роджър, който смята, че всички неща на този свят са само негови, не се противопостави. Ще имаш възможността да се насладиш на истинската красота на една непробита перла… напълно неразработена, скъпоценен камък, който…

Поласек се беше изчервил.

— Веднага откажи! — просъска в ухото му вбесеният Ший. — Не можем да си позволим да се забъркваме в разни съмнителни историйки!

— Но…

— Откажи му!

Погледът на Атлантес ги следеше неотклонно и старецът като че ли наистина се забавляваше добре.

— Ами… — започна Поласек — например бихме могли да поговорим за това по-късно. Ние, така да се каже, току-що пристигаме и ми се ще да разгледам по-подробно замъка, преди да се насладя на тукашното… ъ-ъ… гостоприемство. Но все пак съм много задължен за честта, Твое величество.

— Думата на госта е закон за мен! — Негово величество ги отведе до възглавницата, върху която разпускаше мрачният млад мъж. — А сега да ви представя светлината на всемира, ръката на исляма, най-съвършения паладин и кавалер на Карена.

Най-съвършеният паладин изсумтя отегчено:

— Пак ли франки? — попита той Атлантес. — Дано да са по-свестни от онази червенокоса кучка, която ни докара франкският магьосник. — Всемирната светлина обаче избра за мишена на своя присмех именно Ший. — Вие ли сте фокусниците клоуни, които чичо ми обеща. Макар сърцето ми да е натъжено, ще изгледам някои от номерата ви.

Ший му отправи ледено надменен поглед:

— Виж какво, мутро, посветен съм в рицарство от човек, с когото изобщо не можеш да се мериш, а и не ми харесват приказките ти за червенокосите кучки и франките. Ако излезеш за малко с мен отвън, наистина мога да ти покажа някои номера.

Роджър най-неочаквано грейна в широка дружелюбна усмивка:

— Кълна се в брадата на Пророка (който е един на Аллаха) — каза той. — Никога не съм мислил, че мога да открия толкова щедър франк. От месеци не съм убивал човек и мускулите ми се скапват без упражнения. Това е вече мъжка дума!

— Господа, светлина за старческите ми очи, охладете сърцата си — загъгна Атлантес. — Никой от вас не се нуждае от живота на другия, а и замъкът е орисан в него да няма смърт. Още повече, че това са мои гости и приятели — магьосници, за чийто живот съм готов да дам моя собствен. Заповядайте, господа, позволете ми да ви покажа вашите покои, които не са нищо повече от прости сламеници, сврени в скромно ъгълче, но все пак са най-доброто, което Карена може да ви предложи. Приемете това, което имам, както казал хаджията, макар то да е само половин комат.

Той заситни пред тях като квачка пред пиленцата си. „Сламениците в скромното ъгълче“ се оказаха огромна стая с размерите на аудитория, обкичена с коприна и дърворезби. Все пак главите на нитовете върху железните плочи по стените създаваха у Ший впечатлението, че се намира на боен кораб.

— Сега ще ви поднесат кафе и нови дрехи. Но в името на Аллаха, господа магьосници, не позволявайте гласът на приятелството да бъде задушен от десницата на раздора и не затаявайте зло към роднината на вашия приятел. Ех, младост, младост… — Той изтри с длан очите си и Ший с изумление установи, че те действително се бяха насълзили. — И да се свети името на Кордова, понякога се чудя как благоуханните бани на Хамман не се смръзват в отчаяние, че не биха могли да се сравнят с подобна прелест. Как да повярва човек, че млад, здрав и прав мъж може да мисли повече за проливане на кръв, отколкото за тежката гръд на невинна девойка?

Той направи бърза серия от шест-седем поклона и излезе.

[1] Corpus delicti (лат., юр.) — предмет на престъплението. — Б.пр. ↑

Три

— По дяволите, Харолд! — възмути се Поласек, докато разглеждаше с отвращение широките дългополи роби. — Наистина ли ще се наложи да се обличаме в тези нощници?

— Защо не? Когато си в Рим, яж спагети. Освен това, ако искаш да привлечеш погледа на която и да е от тукашните мацки, ще трябва да си изтупан по модата.

— Сигурно… Ама този магьосник е доста схватлив, а? А за какво служи този… шал?

Ший взе от купа с дрехи дълга червена лента плат и го огледа.

— Мисля, че това трябва да е чалмата — отсече най-накрая той. — Трябва да я увиеш около главата си ето така или нещо подобно.

— Ясно! — отвърна Поласек и уви лентата плат с небрежна бързина. Творението му се захлупи веднага над носа му. Опитът на Ший завърши с едно увито дясно ухо и развяващо се парче плат над лявата буза. Поласек направи гримаса и се разхили:

— Като че ли най-добре ще е да извикаме шивач или да изчакаме да ни донесат нещо, което наистина да прилича на шапка.

Ший се намръщи:

— Виж какво, Вотси, дай по-кротко! Трябва да си много по-предпазлив, защото с тази твоя самонадеяност най-много да ни прережат гърлата.

Поласек вдигна учудено вежда.

— Я, кой се захванал да ми обяснява за самонадеяността? Откак се ожени, направо не мога да те позная, Харолд. И откъде знаеш какви са правилата в този бордей? Ако питаш мен, най-добре да обсъдя с Атлантес щедрото му предложение и да се погушкам с онази танцьорка. Тялото й е създадено само за…

Вратата внезапно зейна и се спря с метален трясък в стената и на прага застана някакъв мъж, чиито космати, клепнали уши допринасяха значително за невероятната му прилика с чистокръвните нюфаундлендски песове. Без дори да се огледа, той ревна:

— Негово величество Роджър! — и се отмести встрани, за да пропусне съвършения паладин и кавалер. Ший забеляза, че той се движеше доста пъргаво за ръста си и вероятно щеше да е опасен противник.

— Я! Здрасти! — поздрави го хладно Харолд.

— Аз не съм тукашен и много не разбирам — вметна Поласек, — но тук винаги ли влизате в чуждите стаи, без да чукате.

— Владетелят е господар в собствения си дом — надменно изплю Роджър, сякаш името му беше Хохенцолерн. — Доколкото разбрах, ти принадлежиш към рицарски орден и затова бих могъл без срам и безчестие да пролея кръвта ти. Но тъй като съм опитен и закален войн, не би било справедливо аз да предлагам двубой, както и да се изправям в доспехи срещу теб, когато магьосниците вдигнат магията да няма убийства в замъка.

Ако разполагаше с шпагата, която му беше послужила толкова добре във Феерия, Ший несъмнено щеше да отговори на предложението, но вместо това, той се поклони:

— Благодаря, толкова великодушно от твоя страна… Кажи ми, Атлантес наистина ли ти е чичо?

— Точно така! — Роджър леко потупа с пръсти горната си устна, докато прикриваше прозявката си. — Макар понякога да ми се струва, че ми е баба, старо еднооко бабе, което прави всичко възможно, за да убие всички от скука, като забранява по-буйните спортове и не чак дотам изисканите развлечения. Но и това може да се превъзмогне, ако има някой с истински боен дух и известни познания в развалянето и вдигането на магии.

Ший много добре разбираше за какво беше дошъл този привидно отегчен от посещението си на добра воля млад мъж, но не искаше да се забърква в истории още с пристигането си.

— А, така ли? — разсея се непринудено той. — А ще ми кажеш ли какво става тук всъщност? Сър Рийд сподели с мен, че Атлантес е разтревожен от нещо. Да не би да очаквате нападение от рицарите кръстоносци?

— Ха! Не се страхувам от кръстоносците, пък ако ще да ми изскочи и цялата им дузина. — Той изду мускули. — Но от ифрити и магии не разбирам нищо, а тъкмо там е закачката, тъй като дукът Астолф открадна хипогрифа[1] на Атлантес.

Ший все още не беше помръднал и не сваляше поглед от Роджър:

— Между другото, какво беше започнал да казваш за червенокосото момиче?

Роджър не забеляза престорената непреднамереност на въпроса.

— Няма почти нищо за разказване, но в името на Аллах, това се случи преди няколко дни, точно по времето, когато владетелят Дардинел беше при нас. Тогава Атлантес и другият магьосник успяха да завъртят някаква голяма магия с огньовете му, с мърморенето, припяването, стенанията на зли духове и всичко, както си му е редът. И с цялата тази дандания успяха единствено да доведат тук от някакво далечно място тази червенокоса омагьосана наложница — много добре сложена, но с неженски дрехи, ловджийка; и с червена коса, която е най-сигурното предупреждение за приближаващо бедствие, като изчезването на хипогрифа, ако питаш мен, е само началото. Срещал ли си това злокобно създание и преди?

— Тя ми е жена — призна си Ший.

— В името на Аллаха! Там във вашата страна нямате ли си свестни жени, че си се захванал с тази? Сигурен съм, че ти е донесла голямо нещастие.

Ший не се захвана да оспорва, а продължи да разпитва:

— Чувал ли си нещо за нея, откакто е напуснала замъка?

— Някой ми спомена, че я е виждал да върви из планините с дука Астолф — съюз, който би се загнездил като най-страшен кошмар в мислите на чичо ми, а тъй като е спокоен, значи не знае нищо.

— Между другото, кой е този дук Астолф?

— Аллах да прости невежеството ти! Той е един от дванайсетте рицари, които християните (проклети да са!) наричат паладини; той е страховит боец, с когото меря сили винаги, когато идва на турнирите; всъщност той пристига от един остров, който е много на север и където е толкова студено, че лицата на хората посиняват, но въпреки това франките са го населили.

Поласек попита:

— Роджър, а защо носиш християнско име, след като толкова силно мразиш християните?

Лицето на съвършения паладин се изкриви в такава гримаса, че за момент Ший се уплаши за живота на Досадния чех, но Роджър, макар и с невероятно усилие на волята, успя да се въздържи.

— Не ще отговоря на въпроса ти не заради вопиющата простотия и грубост, които се съдържат в него, а заради честта на тук присъстващия рицар, който ми предложи благородно да пожертва кръвта си. Знай, безумецо, че ние от Карена сме прекалено благородни, за да вземаме нечия страна в препирните между отделните владетели. Ние просто търсим да се покрием с чест, независимо под чий флаг. И в такъв случай има ли някакво значение в разгара на битката какво е името ти? — Роджър изсумтя и изгледа Поласек с изненадваща свирепост. — А сега ми кажи какво сплетничеше за робинята, която ни развличаше с танците си?

— Ами… такова… — започна Поласек — Атлантес ми я… ъ-ъ… предложи… Много великодушен жест… И си помислих дали да не я приема просто от учтивост…

— Достатъчно, младежо от ниско потекло! — прекъсна го Роджър. — Време е да научиш, че този замък и всичко, което се намира в него, е създадено единствено за моя радост и удоволствие и ако реша да взема някое момиче за наложница, нищо не може да ми попречи.

След това той изръмжа едно „Мир вам!“ и се изнесе, последван от кучеглавия си прислужник, който затвори вратата. Ший отмести погледа си към Поласек.

— Видя ли, Вотси? Да си правиш шегички с момък като тоя е все едно да обясняваш на Ал Капоне в какъв отвратителен цвят е вратовръзката му. Хайде да се облечем и да отидем да видим Чалмърс. Както ми се стори, той вече е решил проблемите си с чалмата. Може да ни помогне с нещо.

След малко те вече прекрачваха в покоите на Чалмърс, който жизнерадостно припяваше:

Тук при нас е първокласната магия.

За да премахнем смъртния порок,

любовен еликсир ще да замесим ние

с търговската ни марка и във срок.

— С какво бих могъл да ти помогна, Харолд?

— Виж, моля те, тези отвратителни пояси! — каза Ший и внимателно гледаше, докато докторът се зае да навива чалмата на Поласек с уверени бързи движения, след което се зае със собствената си чалма. — Знаеш ли, Роджър каза, че Белфиби е някъде из околните планини. Трябва да намериш начин да ме измъкнеш оттук, за да я потърся.

Чалмърс се намръщи.

— Не виждам някаква необходимост за подобно спешно заминаване — каза той. — Младата дама ме впечатли с възхитителната си пригодност да води живот на… ъ-ъ… открито. Идеално съчетание на биологична и психична пригодност. А и никак няма да е удобно да изчезнеш точно в този момент. Трябва да видим как бихме могли да защитим… ъ-ъ… общите ни интереси, а точно в момента съм изправен пред сериозен проблем…

— Вотси може да остане тук и да я пази — каза Ший.

— Вацлав е многообещаващ млад човек, но се страхувам, че е склонен към безотговорност! — отряза го твърдо Чалмърс, без да обръща внимание на възмутения вик на Поласек. — А също така проявява нездрав интерес към всички представителки на нежния пол, които му се мернат пред очите; да не говорим, че не може да се справи и с най-елементарната магия. Затова ти си единственият човек, на когото мога да разчитам в настоящия момент.

Ший се усмихна унило.

— Добре — каза той. — Но искам да ми обещаеш, че ще ми помогнеш за Белфиби, веднага щом нещата тук се изяснят.

— Ще ти помогна с най-голямо удоволствие, веднага щом постигнем някакъв положителен успех в превръщането на Флоримел в истинско човешко същество.

Ший обърна глава, за да скрие искрицата в своя поглед. Той познаваше магарешкия инат на доктора и реши, че няма никакъв смисъл да влиза в спор с него. Но той също беше опитен психолог и знаеше, че ако се намираше извън стените на Железния замък, би могъл да помогне най-много за въплъщението на Флоримел.

В този момент се вклини Поласек:

— Ей, ама чуйте ме! И аз мога да съм от полза за делото. Защо не ме понаучите надве-натри на магическия занаят?

— Планирал съм серия от беседи по въпроса — каза Чалмърс. — Ще започнем с някои най-основни понятия, като например разграничението между магията за любов и вещерството…

— А може ли просто да ме научите направо на една-две по-прости магии? Нещо, което бих могъл да правя и аз. Ще оставим сухата теория за след това. И по такъв начин след практическото приложение ще мога да я разбера по-добре.

— Това ще е направо нечуван педагогически похват! — възпротиви се Чалмърс. — Трябва да си наясно, че аз не съм от така наречените прогресисти в педагогиката, които смятат, че ученикът възприема по-добре материала, когато той е представен безразборно и объркано.

— Но аз… имам… много важна причина!

— Така ли? — попита Ший. — И би ли ни обяснил какво се мъти в така наречения ти мозък?

— Не е твоя работа.

— Няма признание, няма заклинание.

— Вацлав! — произнесе властно като гимназиален учител Чалмърс.

След неколкосекундна ожесточена вътрешна борба Поласек се предаде:

— Танцьорката. Отначало, разбира се, ми беше все едно (тук Ший се изсмя дрезгаво). И не че съм имал някакво намерение да я задирям, но просто не мога да понеса някакъв задръстен дръвник да ми разпорежда какво да правя и какво не. Мислех си, че ако ми дадеш една-две магии, с които да го ковна…

— Не! — изкрещяха в един глас Ший и Чалмърс, като докторът добави: — И без това сме затънали до шията в проблеми. Така например вече не зная как ще отклонявам настойчивите молби на Атлантес за премахване на магията да не се извършва убийство в замъка.

— Здравенякът спомена за нещо такова — каза Поласек. — За какво става дума?

— Изглежда, че в някакъв момент, предполагам, че през време на строежа, над този замък е било произнесено заклинание. По силата на въпросното заклинание, ако вътре в замъка се извърши убийство, всичко ще рухне в развалини. Няма да ви отегчавам с подробностите. В началото нямах никакви причини да не помагам на Атлантес, но сега смятам, че ако магията бъде премахната, нашият приятел Роджър няма да се спре пред нищо, за да ви накълца на парченца с тежкия си ятаган.

Ший измърмори:

— Съвсем не ме е страх от този тъп бивол. Най-много да владее саблената техника, ако изобщо владее нещо.

— Може и така да е, но аз не мога да остана напълно беззащитен. Би било много жалко, ако приятелството ни бъде увенчано с кървав край. Освен това трябва да ти напомня, че като… ъ-ъ… женен мъж ти вече си поел някои отговорности.

Ший се сниши, изпълнен с вина, че за няколко минути беше забравил, че е женен мъж.

— Все още смятам, че не е излишно да ми кажете няколко магии — намеси се Поласек. — Обещавам ви да не превръщам Роджър в жаба или гъсеница, но трябва да разполагам с нещо, за да се защитя.

— Всички заклинания, които би могъл да научиш набързо, едва ли биха ти помогнали при самоотбрана — каза твърдо Чалмърс. — Курсът ще протече така, както съм го замислил.

Поласек скочи на крака:

— Отегчавате ме до смърт! Ще отида при Атлантес! Може би той ще знае някои по-лесни номера.

Вотси се изстреля навън и затръшна с тежък метален трясък вратата зад гърба си.

Чалмърс поклати глава:

— Силно се съмнявам, че Атлантес би предоставил на припрения ни млад приятел магическа информация, която да застраши безопасността ни или да даде възможност на Вацлав да направи големи поразии в замъка. Всъщност първоначалното неблагоприятно впечатление за вас, което Атлантес би могъл да добие от… ъ-ъ… общуването с колегата ти, би могло да се окаже от полза за делото. А ако сега подадеш една ръка да довършим тази микстура, ще приключим навреме и се оттегляме да почиваме.

Последните му думи породиха цяла поредица от мисли в главата на Ший и го накараха да се взре по-внимателно в Чалмърс.

— Ама ти си се подмладявал?

Чалмърс се изчерви:

— Беше наложително във връзка с моя значително по-… ъ-ъ… активен живот напоследък. Но, както виждаш, не съм проявявал алчност при прилагането на дозата и не съм се превърнал в двайсетинагодишен младок.

Ший се ухили и му поднесе съда с течността:

— И си се минал, Рийд. Нали знаеш какво показва статистиката за подрастващите?

[1] Хипогриф — грифон с тяло на кон. — Б.пр. ↑

Четири

Харолд Ший сънуваше, че е захвърлен в океан от прекалено гъст за плуване зехтин. Всеки път, когато достигнеше до ръба на някоя надвиснала скала и се опиташе да се изтегли на сушата, се появяваше огромен Роджър с жестока усмивка, който го избутваше обратно с дръжката на копието си.

Когато се събуди, видя на съседното легло Вацлав Поласек да притиска някаква носна кърпа към лицето си. Всичко се беше пропило с вонята на гранясал зехтин. Ший притича до прозореца, който беше затулен с нещо от рода на алабастъра. Когато най-сетне успя да го отвори, в лицето го удари леден, но за сметка на това чист въздух. Ший го загълта жадно. Отвъд стените на замъка се виждаха заснежените зъбери на планинска верига, които зората беше оцветила в розово.

— Какво, по дяволите, става тук? — каза Ший и през ума му пробягаха мисли за отравяне с боен газ. Като се стремеше да не се отдалечава прекалено от отворения прозорец, той успя криво-ляво да се пребори с необичайните си дрехи и без да донагласи чалмата си, се изстреля в коридора. Тук вонята беше убийствена. Когато свърна зад ъгъла, Ший се сблъска с емир Трази, който ситнеше по разклонението на коридора, притиснал разрязан портокал към носа си.

— Откъде, по дяволите, се взе това зловоние, благородни ми приятелю? — попита благовъзпитано Ший.

— Прав си, почтени господине, такова нещо може да дойде само от най-съкровените покои на Лукавия. Но ако си говорим сериозно, узнах, че Атлантес — мухи да снесат в ушите му! — е забравил да поднови магията.

— Каква магия?

— Как каква… тази, с която тежката воня на гранясало се удържа така, както джиновете са удържани от печата на Соломон. Вече е твърдо установено, че не съществува магия против ръждата, и това налага замъкът да се поддържа обилно смазан със зехтин. Но магията за благоухание на гранясалата смазка е по-неудържима от дъбов лист в пролетна буря и трябва да се подновява периодично…

Той замълча, тъй като иззад чупката на коридора изхвърча забързан самият Атлантес.

— Да се слави името на Аллаха! — поздрави ги той. — Благородни господа, смирете гнева си към недостойния ви слуга! — Той се кланяше напред-назад като метроном. — Дарете ми утешението на вашата прошка, което да озарява дните ми! — Поклони. — Умолявам ваши височества да осветят с присъствието си скромната ни закуска. Вижте — въздухът е вече по-чист и от изворна вода! А как се чувства вашият оръженосец, славни господарю? Горкото момче дали би желало да закуси с нас?

Колкото и силен да беше обикновено сутрин, гладът на Ший беше изчезнал напълно, унищожен от зловонието на зехтина. Въпреки това той подвикна на Поласек. Емирът Трази се намеси тъкмо навреме, за да го освободи от задължението да отговори:

— Всъщност — започна той, — не са ли страданията ни единствено за да можем след това да се насладим напълно на удоволствията, които предстоят!? Сега, щом си припомня онази смрад, когато владетелят Роджър изкла двеста души крепостни пред вратите на Пампелуна, като в божествения си гняв забрави да остави живи поне няколко, които да извлекат труповете…

Домакинът им ги заведе на закуска, която се състоеше най-вече от сварено агнешко месо и някаква кисела, белезникава течност, която Ший оприличи на мляко, най-вероятно непастьоризирано. Роджър, който седеше срещу младия психолог, се тъпчеше с отвратителна лакомия. Доктор Чалмърс не беше там. Когато се натъпка до отказ и поизчисти остатъците от месо в устата си, пътеводната звезда на рицарството със сърцераздирателно цъкане прокара въздух между зъбите си и подхвърли многозначително към Ший:

— Дали твоя чест би искал да се поразкърши и посече няколко чучела… след като по силата на заклинанието не можем да се посечем един друг…

— Какви чучела? — попита Поласек.

Като показа подчертано пренебрежение към глупавия въпрос, Ший каза:

— С удоволствие. Но някой ще трябва да ми услужи с оръжието си. Когато тръгвах насам, толкова бързах, че нямах време дори да си взема меча.

Чучелата на замъка Карена представляваха редица оглозгани от остриетата дървени стълбове, разположени в задния двор. Зад тях двама мъже от охраната на замъка стреляха по мишени с къси, двойно извити лъкове. И най-странното — главите им бяха не човешки, а на павиани.

В момента, когато Ший и Роджър излязоха в двора, владетелят Моско, трътлест сарацин с клатушкаща се походка, се изправи пред близкото чучело с гол ятаган в едната ръка и малък кръгъл щит в другата. Той нададе смразяващ кръвта боен вик и се нахвърли върху стълба с гъвкавостта на котка, сграбчваща плячката си. Разлетяха се трески и обелки. Моско затанцува около безобидното дърво, като нанасяше разсичащи удари с изтегляне и крещеше, колкото му глас държи: „Аллах-ил-Аллах!“ Той спря също толкова рязко, колкото беше започнал, и приближи към останалите, които го бяха наблюдавали, събрани на малка група.

— Господарю Марджеан, ще удостоиш ли с мехлема на словата си моето изпълнение?

Вместо чалма Марджеан носеше безформена шапка, изпод която се подаваше чупен доста често в миналото нос. Той се изкашля и отсъди:

— Ще бъда безпристрастен. На два пъти по време на боя ти откри лявата си страна, а и бойният ти вик не звънтеше. Врагът е по-слаб, когато ушите му кънтят от бойния ти вик.

Моско въздъхна.

— Да се свети името Божие! — произнесе смирено той. — Тъй като животът ми явно зависи от благосклонността на неговите ангели или от силната десница на водача ни. Дали можем да се надяваме тези могъщи франкски воини да зарадват очите ни със своето майсторство? — Наоколо се разнесе одобрителен шепот. — Няма нищо особено, оръженосецо, ще трябва само да пооблъскаш тези стълбове.

— По-добре кажи, че си си изкълчил китката — посъветва го Ший.

Но Поласек имаше собствено мнение по въпроса.

— Ще се справя. Нали го видях какво правеше? Откъде бих могъл да се сдобия с някой от тези сатъри?

Емир Трази му подаде личния си пооблъскан и нащърбен ятаган. Поласек отиде до стълба и ревна:

— Ура-а, Харвард! — и налетя върху стълба с режещ удар изотдолу. Но беше преценил погрешно височината на стълба, острието прелетя над горния ръб и описа пълен кръг. Поласек се вкопчи с две ръце в стълба, за да се предпази от най-позорно падане:

— Това е най-тайната ми атака — обясни той със смутена усмивка. — Врагът мисли, че ще го сека, а аз влизам клинч, събарям го на земята и го довършвам с един удар.

Като че ли никой не успя да схване хумора в цялата ситуация. Лицето на Марджеан изразяваше презрение, а всички останали гледаха встрани — всички освен Роджър, който се беше втренчил в Ший, за да му покаже, че е негов ред да покаже изкуството си.

Ший претегли на ръка оръжието на Трази, което беше доста нащърбено и изключително зле балансирано за стила на фехтуване на Ший.

— Мога ли да получа прав меч? — попита той.

Владетелят Марджеан, който явно се явяваше нещо като треньор, плесна с ръце и се провикна. След секунди от замъка излезе таласъм с бърнесто камилско лице и с желаното оръжие в ръка. Ший го претегли. Острието беше наистина достатъчно право, но и мечът, подобно на ятагана, беше предназначен за сеч — върхът му не само не беше предназначен за пронизване, но и беше заоблен като на нож за хляб. Освен това ефесът му беше изработен за детска ръчица. Все пак балансът му беше по-добър, отколкото на ятагана и макар оръжието да беше малко тежко за светкавично париране, ставаше за техниката на напада. Ший се приближи към стълба и без всякакви бойни викове направи отделно напад, отделно напад с придвижване и напад с ремиза. След около пет минути здраво бъхтене и потене слухът му бе зарадван от шепота на публиката — донякъде изумен и донякъде одобрителен.

Марджеан каза:

— Рицарю, техниката ти е доста странна, но при все това смятам, че с франкски меч ще си способен да се справяш дори с двама противници наведнъж.

В този миг всички започнаха да оспорват и да обсъждат системата на Ший: „Представете си, господа, само с връхчето — направо като с копие, така че можеш да прободеш и най-гъстата дамаска ризница…“; „Не, не ми харесват тия изпедепцани врътки…“; „Виж само какъв обхват му се отваря…“; „Охо (това беше сър Одибрад, който се опитваше с известен успех да подражава на нападите на Ший), може да сте сигурни, че благородният сър Харолд не е учил тия хватки, докато е дрямал над следобедното си кафе…“

Единствено Роджър показваше пълно презрение. Без да каже каквото и да било, той отиде до най-близкото чучело, разтърси двора с бойния си вик и развъртя огромния си ятаган. Хряс! — вряза се острието в дървото, а след това все по-бързо и по-бързо — хряс-хряс-хряс-хряс-хряс! При последния удар горната част на стълба се прекърши и се стовари на земята. Роджър се извъртя и се ухили гадно на Ший.

Харолд преглътна мъчително:

— Майсторско изпълнение, перло на Ориента!

Роджър прибра ятагана си в канията и го подаде на един от таласъмите.

— О, франкски боецо, това е само нищожна част от онова, което бих могъл да покажа в битката с достоен противник. Но ти, сине на злочест нещастник, не си достоен, защото вместо да се биеш, танцуваш като някоя от държанките на чичо ми.

След като Ший и Поласек привършиха със смешната си баня, която се състоеше в това, че стояха в дървените си седящи вани и си поливаха един на друг топла вода от големите кани, Вацлав попита:

— И каква е програмата до края на деня?

— Предполагам, че повечето от местните ще се шляят цял следобед, а вечерта отново ще гледат програмата в онзи снощен бардак.

— И не се ли отегчават от този начин на живот?

— Роджър със сигурност. Толкова му се иска да заколи някого. И не мога да разбера защо Атлантес не му позволява. Струва ми се, че се заформя някаква интересна допълнителна сюжетна линия, освен тази за мерака на старчето към Флоримел. Е-ех, ако бях чел „Фуриозо“, поне щях да зная пред какво сме изправени. Сега имаме среща с Рийд, нали не си забравил? Ще ни разяснява някои от основните теоретични моменти. Готов ли си?

— Да. Хайде да вървим.

Когато влязоха в покоите на Чалмърс, докторът потвърди подозренията им относно зехтиновото зловоние, което ги беше събудило. Чалмърс беше намръщен.

— Лично аз смятам, че пропускът при подновяването на заклинанието върху маслото не е случаен — каза той в отговор на въпроса на Ший. — Както навярно сте забелязали, зловонието все още не е прочистено напълно тук. Атлантес е хитър като лисица и няма начин да не е доловил изключителната… ъ-ъ… чувствителност на Флоримел. Тежката миризма едва не уби младата дама.

— Много интересно защо? — почуди се Ший. — Тоя образ да не е садист. В рамките на всички възможни взаимозависимости анормалните модели на полово поведение би трябвало да са широко разпространени в мюсюлманското общество, където най-уважаваните жени се държат под ключ. По този повод си спомням онзи садист, когото изследвахме… нали си спомняш — оня приятел с недвижимите имоти, който след това попадна в ръцете на Дружеството за борба с жестокостта към животните.

— Говориш за Ван Гилдър, нали? — Чалмърс поклати глава. — Първо, всички взаимосвързаности, за които говориш, са най-вече предполагаеми. И второ, тези методи на косвено въздействие са неприсъщи на истинския садист.

— Искаш да кажеш, че садистът би предпочел сам да набива клечките под ноктите? — попита Поласек.

— Точно така! — кимна Чалмърс. — Или поне пряко да ръководи набиването. Не, има много възможни обяснения за изтънчените пъклени изпълнения от този род, но садизмът е… ъ-ъ… последното, което би ми хрумнало. По-скоро бих се спрял на някаква далечна вътрешна мотивация.

— Като например? — попита Ший.

— Като например… ъ-ъ… евентуално желание от страна на Атлантес да ме принуди да използвам противозаклинание, което той би могъл да прозре и впоследствие да употреби за развалянето на магията, тегнеща над замъка. Затова те умолявам, Харолд, да не подтикваш Роджър към двубой на живот и смърт. Човек не знае кога подобен конфликт би могъл да придобие реални очертания.

— Не ме е страх от него — каза Ший, но изявлението му далеч не беше безгрижно.

— А на мен ми се струва, че адски голям брой от мъжете в този замък искат да видят проливането на нечия кръв — намеси се Поласек. — Защо не направиш нещо?

— Защото най-важни в случая са предпазливостта и благоразумието — отговори без колебание Чалмърс. — При неясните спорни положения като това, в което сме въвлечени с вас, победител ще е онзи, който най-последователно се въздържа от необмислени или импулсивни действия. А сега, господа, да се заемем с нашата работа.

Час и половина по-късно:

— … основните принципи на подобието и заразата, с което преминаваме към по-практическата страна на магията. Първо — съчиняването на заклинание. Обикновеното заклинание се състои от два елемента, които бихме могли да наречем вербален и соматичен. Видът на вербалната част зависи от това дали заклинанието ще бъде насочено към въздействие от материален вид или към призоваване на висши авторитети.

— Това като че ли е малко по-различно от начина, по който действаше във Феерия… — подметна Ший.

— Защото сме в друг времепространствен континуум. И в момента се опитвам да свържа теорията с настоящите ни проблеми, затова моля да не бъда прекъсван. Значи в първия случай от най-голямо значение се явява прозодията. Стихът трябва да отговаря на поетическите условности на обкръжението, на които биха откликнали и въпросните материални предмети. Така например, за да е най-въздействащ стихът, да речем… ъ-ъ… в Асгард трябва да е алитеративен, докато във Феерия би трябвало да е метричен и римуван. В света на японската митология, от друга страна, той трябва да се състои от установен брой срички, подредени в изв…

— Но нали всеки що-годе нормален стих би ни свършил работа? — намеси се Ший.

— Възможно е. Това, което се опитвах да ви кажа, е, че е нужен някакъв… ъ-ъ… минимум умения в стихоплетството, за да се постигне какъвто и да е успех в магията. Затова например Харолд, който е човек с определено литературна или инспирационна нагласа, често постига необикновени резултати…

— Чакайте малко! — обади се Поласек. — Най-големият недостатък на този бардак е сухият режим. Значи ако кажа например:

Бира, бира, светла бира

блика нейде с ясен звук.

О, магийо милостива,

напълни ми чак дотук!

— … и ще получа пълна халба?

— Вацлав! — каза строго Чалмърс. — Много те моля да внимаваш в това, което говоря. Ако смяташ да преминеш толкова бързо към практическата част, бих те предупредил само, че е най-вероятно да бъдеш удавен в пълна с въпросната напитка стая. Изключително важно в дадения случай е точният изказ. В стихчето, което ти съчини, се говори за напълване дотук, без да се уточнява съда или предназначението на желаната течност. А сега… докъде бях стигнал? А, да… в този смисъл магията по мое мнение винаги ще си остане до голяма степен чисто изкуство, каквото е и психиатрията. Тук обаче стигаме до соматичния елемент на заклинанието, който е предмет на най-точно управление. Точно тук има известен момент, който все още ми убягва и по отношение на който бих се радвал да получа разяснения както от прякото наблюдение на Атлантес, така и от вашите проницателни забележки, господа. Става въпрос за необичайната ловкост, с която той използва ред заклинания за телепортацията на човешки или получовешки същества в произволни точки…

Умът на Ший се втурна по свои пътища, докато Чалмърс проникваше в най-съкровените дълбини на магическата теория. Двамата с Белфиби вече бяха правили повечето от нещата, за които ставаше въпрос, още във Феерия… Белфиби! Според думите на доктора тя трябваше да е неотличима от Белфегор. С пружинираща походка и лунички под слънчевия загар. Въпросът с връщането й беше свързан пряко със соматичния елемент, с това да се открие как Атлантес… Поредното изхвърляне на Поласек изтръгна Ший от мечтите. Досадния чех се беше изправил и викаше:

— Разбира се, Рийд! Вече го схванах. Нужни са ми само малко лабораторни упражнения. Гледайте сега как ще превърна онази възглавница в…

— Не! — викнаха в един глас Ший и Чалмърс.

— Ама чакайте сега, не можете ли да повярвате, че и някой друг освен вас би могъл да понаучи нещо?

— Много добре си спомням — започна безмилостно Ший — как взриви химическата лаборатория на второкурсниците и едва не загина при опита да добиеш сода за хляб. Трябват поне още няколко лекции, преди да се опиташ да омагьосаш дори най-дребното мишле.

— Да, но вие ще можете да ме контролирате на всеки етап и освен това…

Възражението му беше прекъснато от влизането на Флоримел, която обяви:

— Като че ли започвам да идвам на себе си, повелителю мой!

И това като че ли сложи край на лекцията. Ший бързо се изниза на разузнаване, като остави на Чалмърс тежката задача по озаптяването на Поласек.

Пет

Кристалночистият планински въздух беше леко прохладен, което правеше разходката по назъбената крепостна стена още по-приятна. Зад една от извивките, където се извисяваше малка бойна кула, осигуряваща както завет от свежия бриз, така и пълна порция слънчеви лъчи, Ший се натъкна на Атлантес, който се излежаваше сред куп продълговати възглавници. Дребният магьосник скочи пъргаво на крака.

— Добра среща, рицарю на рицарите! Ще приеме ли приятелят на моя приятел чаша шербет?

— Не, благодаря, почтени стопанино. Реших да се поразходя и да поогледам наоколо. Гледката оттук е наистина прекрасна.

— Жалко, че не мога да направя нещо повече за теб. Готов съм да сторя всичко за човека, който разведрява сърцето и облекчава душата на владетеля Роджър.

— Не знаех, че имам някакви особени заслуги в тази насока. Да не би да си подготвил нещо по-специално за него тази вечер?

Атлантес щракна с пръсти и сви рамене:

— Всъщност не е кой знае какво — седемте девици от Серикан с лица като месечини. Всичките могат да свирят на лютня и да пеят, както и да водят задълбочен разговор по закона на Пророка. Търговецът, който ми ги продаде, твърди, че са близначки от едно-единствено раждане, и това е доста странно. Но ти, честити младежо, трябва да си виждал всички невероятни чудеса на земята, дори и слънцето и луната, събрани наедно.

Старчето извърна глава и сега го гледаше само с крайчето на окото си. За какво ли беше хвърлил въдицата този път? Ший реши да не изчаква:

— О, двойно по-честити магьоснико, аз не съм виждал подобни неща. Но я ми кажи — Ший започна да шепти, — дали твоят племенник Роджър би харесал представлението колкото аз? Изглежда ми неспокоен.

Старчето вдигна лицето си към ясното синьо небе.

— Кълна се, че един е Аллах и Мохамед е неговият Пророк! Прав си, че Роджър е неспокоен и копнее за битки така, както силният кон за надбягване.

— Тогава защо не го пуснеш да се бие?

Атлантес се тупна два пъти по гръдната кост, с което явно целеше да маркира отчаяни удари по гърдите.

— На теб мога да доверя цялата истина. Трябва да знаеш, че благодарение на пророческата си дарба успях да проникна в бъдещето и да предскажа, че чудото на този век, синът на моя брат, ще бъде загубен за исляма, ако се отдалечи на повече от петнайсет километра от замъка, без да влезе направо в битката, и ако не е пълнолуние. Сега няма война, нито пък е пълнолуние и ще трябва да отговарям пред справедливия и всемогъщ Аллах, ако той тръгне на сигурна смърт.

— Да-а, разбирам. Поставен си в много трудно положение.

Магьосникът сграбчи ръката на Ший.

— Но както се казва: „Врата няма, но има ключ, който да я отвори.“ Наистина! Да ти кажа право, не съм виждал от месеци сина на моя брат толкова доволен, колкото след упражненията ти тази сутрин. Не се и съмнявам, че имаш магия, която да те предпазва от посичане.

Ший реши, че никога досега не бяха го приканвали по-учтиво и мило да се предаде на заколение. Но реши да не обръща внимание:

— А защо тогава Роджър стои тук? Щом е толкова закопнял, нека просто да излезе от замъка, колкото да се поразкърши и да клъцне една-две глави.

— Всъщност ти ми задаваш въпрос, чийто отговор знаеш предварително. Не вярвам да не разбираш, че съм заложил навън защитни пентаграми.

— Така си е. Тези неща в занаята се разбират от само себе си. Но не си въобразяваш, че можеш да задържиш тук мен или сър Рийд с подобни мерки, нали така?

Този път Атлантес се спря на варианта „отчаяно кършене на ръце“.

— Кучета да ме разкъсат, ако дори си помисля подобно нещо! Не, честити господарю, ако ти се ловува в тези планини, в които, докато огънят на младостта все още бушуваше в мен, съм скитал и гонил дивеч толкова много пъти, веднага бих могъл да ти намеря местен ловец за придружител. И ако поискаш да се поразвлечеш в името на исляма, бих могъл да сваля и пентаграмите.

Настойчивостта му беше наистина трогателна.

— Не, благодаря ти, о извор на мъдростта — отклони поканата му Ший, докато се чудеше, доколко верни са твърденията му за пророческата дарба. — Сега ме интересува единствено Флоримел и плановете на доктора, тоест на сър Рийд, за нея. Първо — работата, после — удоволствията. Какво мислиш за цялото това начинание?

Атлантес отново „заудря отчаяно“ гърдите си.

— Един Аллах знае! Все още не ми е ясно как бихме могли да разплетем този възел, макар вече да съм свикал цялото войнство на джиновете.

— Може би ще успея да помогна с нещо… — каза Ший. — Аз съм доста добър в магията и понякога правя неща, които изумяват дори самия сър Рийд.

— Всъщност, ако нещата потръгнат както трябва, това ще е по-голямо чудо от горяща вода, маестро на магиите. С голяма радост и готовност ще те призова, когато изпитам нужда от твоята помощ. Засега нищо не би ми донесло повече радост от разтухата на сина на моя брат.

Пак! Този закоравял интригант като че ли наистина беше решил да скъси снажното му тяло с една глава. Ший реши да не се задълбочава:

— В каква насока работиш? Бихме могли да сравняваме резултатите си от време на време.

— Ех, ако беше възможно… Душата ми щеше да възликува, а сърцето ми да пее. Но в нашата религия е забранено друговерци да бъдат посвещавани в обредите на мюсюлманската магия. Ако го направя, ти на мига ще бъдеш разкъсан от разярените ифрити, които са по-силни от лъвове, и с глиги, по-дълги от ръката ти.

Старчето, изглежда, се отегчи, защото тръгна към стълбите и заситни под дългата си роба като забързана стоножка. И преди да се спусне надолу, удари още един метан за довиждане. След това явно му хрумна нещо, защото вдигна ръка и каза забързано:

— О, честити рицарю, вслушай се в предупреждението ми. Тези върхове са злокобни, истински въплъщения на нещастието. Нека гласът на разума и приятелството заглуши тътена на бедствието! В името на Аллах те заклевам да не обезсилваш пентаграмите и да не излизаш без моята помощ и одобрение.

Лъчите на следобедното слънце вече не проникваха в тъмните сенки, които високите върхове хвърляха върху снагата на планинската верига. Ший се разхождаше по защитната стена, поспираше на бойните кули и мислеше за Белфиби, която беше някъде там. Имаше нужда от усмивката и ободряването й. По дяволите, толкова ли не можеше Чалмърс да не ги забърква в тази каша? И тук положението също беше истинска каша. Сбогуването на Атлантес, макар изречено като молба, представляваше зле прикрита заплаха. Ако Ший все пак обезсилеше пентаграмите и излезеше, какво ли щеше да предприеме дъртият мошеник? Сигурно нямаше да насъска подир него чудото на века. Това щеше да е в противоречие с предсказанието. Докато разсъждаваше над въпроса, Ший се изкачи върху желязната площадка на кулата за леене на олово. Той стигна до заключението, че навярно предсказанието е напълно достоверно. Атлантес беше достатъчно хитър, за да разиграва двоен блъф, като съчетае цялата истина за излизането на роднината си извън крепостта с полуистини, които да отклоняват нежеланото бягство на някои от хората в замъка.

Единственото, на което можеше да разчита със сигурност, беше голямото желание на магьосника гостите му да намерят развлечение за отегчения Роджър. Ший се размисли върху въпроса. Едрият дървеняк като че ли се интересуваше единствено от побоища и сражения. Дали нямаше някакъв начин да се удовлетворят мераците му без проливане на кръв? Когато едно дете на двайсети век от Охайо започнеше да създава подобни проблеми, решението се намираше в купищата приключенски романи. Тук обаче и дума не можеше да става за четене или пък… Ший се ритна на ум, задето не се беше сетил по-рано. Ами да — войници играчки!

Замъкът Карена със сигурност разполагаше с добър дърводелец, който да издялка прилично малки фигурки на биещи се мъже, а двамата с Чалмърс сигурно щяха да успеят да задвижат с магия миниатюрните армии. Мисълта за мускулестия съвършен паладин, надвесен над батальоните от петнайсетсантиметрови войници му се стори толкова забавна, че той удари с ръка по бойницата и се разсмя на глас. В този момент някой го подръпна за ръкава.

Беше един от прислужниците в замъка, но този път с глава на птица — голяма кръгла глава и клюн, по-дълъг от скучен роман.

— Кажи си мъката! — подкани го Ший.

Макар създанието явно да разбираше какво му се казва, отговори единствено с грак. То задърпа Ший за ръката, докато той не реши да го последва, като поглеждаше от време на време зад гърба си и си подсвиркваше окуражаващо. Водачът му го преведе по някакви стълби надолу, а след това влезе в просторен метален коридор, където ги очакваше Поласек.

— Здрасти, Харолд! — каза весело Досадния чех с такъв доволен вид, сякаш току-що беше изобретил звездолет с ядрено гориво. — Ще ви трябвам ли в близките няколко часа? Защото хванах един от тия кучеглави таласъми, който ще осигури всичко необходимо. Само дето не мога да я открия!

— За какви необходими неща ми говориш? Кого не можеш да откриеш?

— Малката с тъмната кожа, която танцуваше снощи. Всичко, което успях да науча за нея, е името й: Сумуруд или нещо от този род. А какво би могло да е от първа необходимост? Разбира се, огнена вода!

— Не си губиш времето, а? С пиенето работата все някак ще се подреди, но с момичето ще удариш на камък. Ако Роджър не я е взел в стаята си само за да те вбесява, Атлантес вероятно вече я е отпратил там, откъдето я е довел с магия.

— Свети Венцеславе! Въобще не ми е хрумнало. — Досадния чех изглеждаше вбесен. — Ще му спретна такава магия, че ще го превърна в…

— Не!

— Добре де, но какво да правя? Предполагам, че ще е най-добре да отида още сега при Атлантес и да му кажа да изпрати малката направо в Охайо. С тяло като нейното…

— Не! И без това имаме достатъчно неприятности. Ти дори не я познаваш, Вотси.

— Но…

Ший въздъхна:

— Моделът ти на сексуално поведение е прекалено пролетарски за високообразован човек като теб…

— Зарежи, освен ако нямаш наум нещо, което да не звучи толкова изтъркано — опита се да го жегне Поласек и тръгна да слиза по спираловидното стълбище на кулата, в която се намираха.

Спорът им замря напълно, когато стигнаха до кухнята, където един от човекоподобните таласъми с наситено пурпурен цвят на кожата, огромна глава и смешно малки крачка се беше заел с измиването на съдовете. В единия от ъглите лежеше огромен фоксер, затиснал с предните си лапи пълна с остатъци чиния. Таласъмът каза кратко заклинание и подсвирна. Кучето набързо облиза до чисто всички отпадъци, след което чинията премина в купа с чисти съдове.

— Ъх! — потръпна Поласек. — Как сладко ще си хапнем на вечеря, нали?

Ший се ухили:

— Я недей да се гнусиш! Това е заклинание — кучето е нещо като боклукчийско кошче, остатъците попадат в устата му, преди то да е успяло да докосне чинията с език.

Таласъмът се запъти към тях с рачешките си краченца.

— Намери ли, Одоро? — смигна му заговорнически Поласек. — И моят приятел ще иска малко.

— Аз намери! — каза Одоро. — Ти носи пари, аз дава стока.

Двамата отидоха в лабораторията на Чалмърс. Когато почукаха, отвътре се чу шумолене, а когато влязоха, Флоримел беше застанала на почтително разстояние от доктора с леко раздърпана рокля и двамата гледаха малко гузно. Чалмърс им подаде няколко странни на вид четвъртити монети, без да каже нито дума.

Когато се върнаха в стаята си, Ший се разсмя:

— Видя ли ги онези двамката? Сигурно си мислят, че е престъпление млада дама да седи в скута на мъж.

— Може да не са го правили преди… — предположи Поласек. — Щом му харесва, нека си се гушка със Снежанка. Аз предпочитам моята Сумуруд. Знаеш ли какви погледи ми хвърляше?

Таласъмът пристигна почти веднага и извади изпод мишницата си малък мех, увит в парче омърлян плат. Поласек му подаде няколко от странните монети, всяка от които беше изпробвана със забиване на впечатляващите кучешки зъби на Одоро. Когато таласъмът се приготви да си върви, Ший подхвърли:

— Само за миг, Одоро — каза той и взе меха. — Твоят господар е много строг по отношение на алкохола, нали така?

— О, да, ужасно. Закон на Пророка. — Одоро докосна челото си с върха на пръстите.

— А какво ще стане, ако разбере, че имаш запаси и продаваш на желаещите?

Таласъмът потрепера:

— Анатема втора степен. Нажежени до бяло щипци вътре. — Усмивката му изчезна като изтрита. — Вие не казва, нали?

— Ще видим.

Одоро пребледня до лавандулово и затропка с крачка.

— Не прави така! Не прави така! Така не рицарско! — пищеше той. — Ако не искали вино, взима обратно!

Той се въртеше около Ший и се опитваше да докопа меха. Харолд вдигна меха високо над главата си, направи лъжлив финт и подаде на Поласек, който го хвана като баскетболна топка.

— Кротко, спокойно! — успокояваше Ший разбеснелия се таласъм. — Нали знаеш, че и аз съм магьосник и ако не кротуваш, току-виж и аз съм ти пъхнал вътре някое нажежено до бяло желязо. Така стоят нещата. От теб искам само малко информация. Ако ми кажеш каквото искам, можеш да не се страхуваш.

— Не дава информация! — заинати се Одоро. Очите му се въртяха и се въртяха трескаво, сякаш всеки миг щяха да изхвръкнат от орбитите си.

— Така ли? Вотси, я иди да намериш Атлантес и му кажи, че сме пипнали един лилав кръчмар, докато аз държа под око… А? Не искаш да отива? Може би все пак ще успееш да отговориш на един-два въпроса? И аз така си мислех. Умно момче! Кажи ми сега има ли някакво предсказание за Роджър?

— Да, да! Лошо пророчество. Ако тръгне преди пълна луна, отива на страната на неверниците и убива праведни. Иншаллах!

— И какво му е лошо на пророчеството! А защо Атлантес не пуска Роджър дори за малко извън замъка? Нали е вълшебник и знае как да му попречи да се отдалечи прекалено.

— Страхува от дук Астолф. Той също магьосник, краде хипогриф.

— Това обяснява донякъде нещата. Но защо, след като е толкова ядосан, Роджър не притисне чичо си? Да го заплаши, че ще му отреже главата или нещо от този род?

— Не знае. Кълна брадата на Пророка, не знае. Мисля Атлантес прави нещо на него в главата… нали така… в ум… — Одоро посочи главата си — и води Роджър като кон. Но Роджър няма много ум и… ъ-ъ… много трудно да води.

Ший се разсмя.

— Точно както си и мислех. Дай му още едно десетаче, Вотси. Виждаш ли, Одоро. Когато си добричък, всичко се нарежда. А сега ми кажи за какво му е на Атлантес Флоримел.

— Пророчество от магическа книга.

— Хайде де! И какво е това пророчество?

— Ще загуби Роджър от жена рицар на хипогриф.

Белфиби беше някъде по хълмовете, където беше и хипогрифът.

— А какво общо има Флоримел с това?

— Не знае. Може би заменя я с жена рицар и изгаря на огън, пуф!

— Я гледай ти! И каква магия ще използва?

— Не знае.

— Но ти нали разбираш от магия?

— Не чак толкова. Атлантес много добър магьосник.

— Добре. Вотси, нашето приятелче иска да се поразговори с Атлантес…

— Ама аз не знае! Не знае! Никак не знае! — завика отчаяно Одоро и отново затропка с крачка.

— Може пък наистина да не знае — обади се Поласек.

— Може, а може и просто да иска да се извърти от разговора за Роджър. Изчезвай, Одоро! Ни си чул, ни си видял. За да сме си приятелчета.

— Ей-й! — каза Поласек и подсвирна, когато вратата се захлопна зад гърба на таласъма. — Ама ти си имал страхотни нерви, Харолд. Както и да е, с твоя късмет и моя блестящ ум успяхме да се сдобием с питие.

Ший извади две калаени чаши от малкото шкафче в ъгъла на стаята, отвори меха, подуши и наля. Виното беше сладко и много тъмно, почти черно с привкус на порто, макар градусът му да беше по-нисък.

Ший отпи и отбеляза с вид на опитен конспиратор:

— Никога не трябва да задаваш въпроси на прислугата, преди да си я оплел здраво. В противен случай ще бъдеш или излъган, или предаден. Мисля, че засега този цветен симпатяга ще играе за нашите, но никак не ми харесва онова, което е замислил Атлантес.

— Ставаше въпрос за Белфиби, нали? — попита Поласек и протегна чашата си за още една глътка.

— Ако питаш мен, да. Не, Вотси, първо ще трябва да запазим малко, за да държим Одоро изкъсо, и, второ, Атлантес ще те подуши през един квартал разстояние и ще разбере, че си успял да сгазиш лука. Трябва да сме предпазливи.

Шест

Както се и очакваше, Роджър не хареса представлението, макар седемте девици от Серикан да го обграждаха с най-нежно внимание. Харолд Ший обаче не беше склонен да го вини. Номерът беше като за второкласно кабаре и можеше да мине дори за сносен, ако човек можеше да се отпусне в нещо удобно за сядане и ако пред него имаше нещо за пушене и нещо за пийване. Рийд Чалмърс се извини малко след началото на веселбата и отиде да се наслаждава на компанията на Флоримел. Танците продължаваха. Точно по средата на един от тях Роджър внезапно се изправи.

— В името на Аллаха! Чичо, това е едно от най-долнопробните развлечения, които са виждали очите ми. Душата ми се стегна и за да я отпусна, отивам на лов за мечки из планините.

Атлантес прекъсна разговора, който водеше с един от владетелите, и размаха ръце, произнасяйки някакво магическо заклинание, което обаче нямаше никакво видимо въздействие върху Роджър, който се отправи решително към вратата.

Поласек, който се излежаваше до Ший, подметна:

— Знаеш ли, имам идея!

После бързо скочи на крака и тръгна след звездата на исляма.

Изглежда, никой освен седемте девойки не обърна голямо внимание на случката. Дори Атлантес продължи тихия си разговор. Но когато танцът приключи, Ший едва се сдържаше на мястото си: Поласек имаше прекалено развита способност за забъркване на непоправими каши, за да бъде оставен да се разхожда свободно, при това с идея в главата. Харолд стана и излезе в коридора.

Нито следа от Роджър или от Поласек. Ший огледа залата в преддверието на замъка и някакво разклонение на коридора, без да открие нещо. Тъкмо се готвеше да поеме назад, когато забеляза в края на друго едно разклонение врата. В слабата светлина на кандилото до нея той успя да различи сключените пентаграми, които обикновено се поставяха за защита на магьосника, работещ с демони и дяволи. Лабораторията на Атлантес!

Вниманието му на мига се пренасочи към откритието. Магьосникът сигурно беше все тъй потънал в светските разговори и ако някой можеше да го види, това щеше да е само Роджър. Ший пристъпи към белязаната врата. Нямаше дръжка, нито пък поддаде, когато той я бутна. Вероятно беше затворена с магия, но Ший вече беше достатъчно вещ, за да я отвори. Той измъкна два дълги конски косъма от снопчето, което украсяваше чалмата му, издърпа конец от подгъва на абата си и свърза космите във формата на кръст. След това вдигна новополучения инструмент срещу вратата и произнесе:

Пентаграми на врата, пентаграми на таван,

заповядвам незабавно да изчезнете оттам!

Шемхамаранфорам! Шемхамаранфорам!

Ший най-искрено се надяваше лабораторията да не е охранявана от василиск.

Нямаше василиск. Помещението беше по-дълго и по-ниско, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Покрай едната стена върху дълга маса бяха строени в редица реторти и други магически апарати, които слабо отразяваха синкавата фосфоресцираща светлина, струяща от очите на една улулица и малък крокодил, които бяха поставени върху една от лавиците. Животните бяха напълно неподвижни; това очевидно се явяваше автономната система за осветление на Атлантес, която надали можеше да намери широк прием сред дизайнерите по интериора от двайсетия век. Лавицата под тях беше запълнена с книги и завършваше с подредени в отделни клетки ръкописи, като към всеки от свитъците беше прикрепен етикет.

Ший дълго се взира в заглавията, изписани върху гръбчетата на книгите, докато най-накрая не си даде сметка, че трудно би схванал тези трудове на всякакви древни езици без специално обучение. Повече му провървя с етикетите на ръкописите, които бяха изписани от старателната ръка на магьосника:

„Принципи на магията с безплатна притурка за викане на демони“; „Естествени отрови“; „Канонични имена на Аллах“; „Хиляда полезни проклятия“; „Килимите на малкия джин“; „Магически преображения по метода на Ал Ка’сиб“…

Ето това вече заслужаваше внимание. Ший издърпа свитъка и го запрелиства под блесналите погледи на гадините от горната полица. В общотеоретичната си част трудът сякаш беше писан от учен от ранга на Чалмърс, но за практическото приложение не се споменаваше почти нищо. Както и можеше да се очаква, свитъкът нямаше съдържание и именен показалец, а стилът му беше толкова тежък и засукан, че за подробното изучаване щеше да е нужна поне седмица здраво четене.

Ший пъхна ръкописа обратно в клетката му и се върна към разглеждането на стаята. Ако магьосникът действително правеше някакви опити за въплътяването на Флоримел, която впоследствие да размени срещу опасната „рицарка“, в лабораторията все щяха да са останали някакви следи. Но такива нямаше — в сложната алхимическа апаратура нямаше остатъци от еликсири или отвари, по голямата дъбова маса зад стативите нямаше никакви предмети. Атлантес явно беше от вещерите чистници. Къде ли държеше бележките си? Зад масата имаше ниска табуретка, а съвсем близо до нея в стената — вграден малък шкаф. Вратичката му беше без дръжка и върху нея бяха изписани пентаграми, но се отвори, когато Ший я докосна с ръка. Едва сега той си даде сметка, че противозаклинанието му, изглежда, е свалило предпазващата магия на целия замък. Мисълта, че наоколо можеше да има ифрити или демони, които щяха да се набеснеят през нощта, го накара да настръхне.

Шкафът беше дълбок, лавиците му — изтеглени навътре. Пред тях беше провесен дълъг прав меч в ножница. Вероятно беше омагьосан, но противозаклинанието сигурно вече беше отнело защитните му свойства. Ший тъкмо беше протегнал смело ръка покрай оръжието, за да придърпа съдържанието на лавиците, когато чу приглушен глас от коридора, който заповяда на вратата да се отвори.

Ший сграбчи светкавично меча и пропълзя зад огромната маса, която за щастие беше украсена с плътен фриз от резбовано дърво, достигащ почти до пода.

Вратата се отвори. Ший не можеше да види нищо през фриза, но встрани от него, върху стената срещу вратата, проникналата от коридора светлина очерта ясно сянката на едра павианска глава. Натрапникът беше от таласъмите, прислужващи лично Атлантес, и то от най-отблъсващите. Той спря за миг на прага и се поколеба, както беше направил и Ший преди няколко минути. След това вратата се захлопна зад гърба му и стъпките му се отправиха към книжните лавици. Изведнъж стана много тихо — прекалено тихо. После се чу шумно душене, тишина и отново душене, сякаш беше пуснал парно влакче играчка. Безобразната твар със сигурност разполагаше с обоняние, доста по-остро от човешкото. Таласъмът се приближаваше към огромната маса с алхимичната апаратура, като душеше шумно и проследяваше удивително точно движението на Ший из стаята. Харолд си го представяше как върти глава насам-натам… Той напрегна мускули и премести теглото си така, че да освободи лявата си ръка, за да улови ножницата, докато пресмяташе как би могъл да измъкне меча и да нанесе удар възможно най-светкавично.

Павианската глава вече се беше доближила до масата и душенето му вече кънтеше като на истински парен локомотив в потискащата тишина.

Внезапно тишината в замъка се взриви. Сякаш цял стадион хора крещяха и вдигаха дандания с подръчни инструменти. Павианската глава замря на мястото си, след което хукна безшумно към вратата. Ший пряко сили преброи до седем и на свой ред спринтира към вратата. Таласъмът слуга вече се беше свил зад ъгъла и единствено металното потракване на стъпките му все още отекваше в мрачния коридор.

Ший свърна по посока на залата за развлечения, откъдето идваха виковете, като спря само за миг, колкото да закопчее меча на колана под широката си, достигаща до пода аба. Оръжието го караше да се чувства по-добре.

Когато се приближи до залата за развлечения, той установи, че шумът идваше от по-далеч, и се втурна напред. След миг Ший вече беше пред витото стълбище, което според него, изглежда, стигаше до приземния етаж. По стълбите нагоре тичаше тълпа мъже в дълги роби, предвождани от Атлантес, размахали в ръце мечове, боздугани и дори музикални инструменти. Пред тях търчеше сив вълк с размерите на едра юница. Той препускаше направо срещу Ший, но беше подвил опашка и изглеждаше изключително жалък.

Ший си помисли дали да не потърси убежище в някое от безбройните разклонения на коридора, но след това се сети за меча. Преди обаче да беше успял да го извади изпод дългата аба, вълкът го връхлетя. Но вместо да се стрелне към гърлото му, звярът легна в нозете му, обърна се по гръб, размаха лапи съвсем не вълчешки и зави милозливо: „Уау! Уау! Уау!“. След това се обърна обратно и притиснал корем към металния под, предано зализа обувките на Ший.

— Ей, чакайте малко! — подвикна Ший на придошлите преследвачи, които вече надигаха оръжията си. — Този вълк не е обикновен. Не виждате ли, че иска да се гали. Атлантес, би ли му хвърлил един поглед, ако обичаш!

Магьосникът отпусна лютнята, която беше сграбчил в бързината, и се приближи.

— Това злощастно животно е наистина чудо на чудесата. Отдръпни се малко, сър Харолд! — Той се доближи, взря се в очите на вълка и изпъшка. — Един е Аллах! Това е върколак. О, господа, проклет да е мигът, в който това изчадие се е появило в Карена! — Той се присегна към деколтето на абата си и леко го подръпна. — Сега ще се опитам с помощта на моето изкуство да установя как този противен звяр е преминал през защитните заклинания на замъка ни. Няма никакво съмнение, че това е работа на християнския магьосник, паладина Малджиджи, изчадие, пръкнало се от съешаването на шопар и кучка, макар някой да ми беше донесъл, че в момента той е хвърлен в тъмницата на Албрака. — Атлантес плъзна поглед по обръча на преследвачите. — Господа, трябва да намерим сребърно острие, с което да пронижете този звяр, тъй като аз съм магьосник и не мога да го сторя.

Оказа се, че сребърните остриета не са най-често срещаното въоръжение сред гостите на замъка.

— О, най-велик сред магьосниците — обади се Марджеан, — дали не може да прикрепим сребърни монети върху бухалка и да претрепем с нея гадината?

Вълкът зави жалостиво. Чалмърс, който беше напуснал покоите си, очевидно обезпокоен от данданията, пристигна тъкмо навреме, за да чуе последното предложение. Той реши да се намеси:

— Ами няма ли да е по-… ъ-ъ… разумно първо да се опитаме да развалим магията над животното? В такъв случай, ако не греша, то ще изгуби неуязвимостта си.

Атлантес се поклони.

— О, благословен да е мигът, в който дойде при нас, сър Рийд! Това си е чистата истина. Но аз все още гълтам праха след теб в този род заклинания. Жив да си, направи го заради нас!

— Хм! Ако разполагахме с малко светена вода, нямаше да е никакъв проблем, но… ъ-ъ… ще се опитам да се справя и така — каза Чалмърс, обърна се с гръб към кръга, хвана брадичката си с ръка и се замисли. — Не съм много сигурен дали стихът е изпипан, както трябва, но ще видим:

Вълк, от планината в сняг обвяна,

вълк от гъстите гори!

Заклевам те във корена на хряна,

ти козината си смени!

Пръстите му се раздвижиха бързо. Вълкът потръпна и се превърна във Вацлав Поласек, сгърчен страхливо на пода.

— Свети Венцеславе! Свети Венцеславе! — викаше той, докато се надигаше. — Уплашихте ме до смърт с вашите крясъци. Защо не спряхте да ме преследвате, когато ви казах кой съм?

— Нищичко не си ни казвал! — обади се Ший.

— Напротив, през цялото време ти повтарях: „За Бога, Харолд, това съм аз, Вотси!“, при това толкова ясно и силно, че няма начин да не си го чул.

— Може би така би прозвучало на всеки друг вълк, но аз не съм те разбрал — отвърна спокойно Ший. — Как успя да се забъркаш в тази каша? Да не си налетял на този Малджиджи, за когото спомена Атлантес?

Сред групата, под строгия шарещ поглед на Атлантес, се разнесе одобрителен шепот.

— Ами-и… — започна колебливо Поласек — просто ей така на, нали разбираш? Този Роджър не е чак толкова лош момък, когато го поопознаеш отблизо. Та нали той искаше да отиде да половува или нещо такова и се поразговорихме. Той ми каза, че имало някаква магия, която му пречела да излезе навън от портата на замъка. Тогава му рекох, че аз съм изучавал малко магия, и затова слязохме заедно до портата, но той се оказа прав — не искаше да се отвори. И тогава, нали разбираш, си спомних някои от соматичните движения с ръце, за които Рийд ни беше говорил. Направих няколко от тях и вратата се отвори — завърши Вотси и замълча.

Ший изгледа Поласек свирепо и се помоли Атлантес да не е забелязал.

— Продължавай, Вацлав! — каза строго Чалмърс.

— Ами тогава си въобразих, че вече съм овладял магията достатъчно и че вероятно ще мога да върна онова… ъ-ъ… маце, нали се сещаш, тази, с която искаше да ме запознаваш? — обърна се той към Атлантес. — Така че се захванах да спретна една магийка според всички правила, но когато я произнесох, се превърнах във вълк. Наистина ужасно съжалявам за безпокойството, което причиних.

— Може би се дължи на славянската ти кръв! — каза Ший. — Чехите са пълни с истории за върколаци, а и…

Той не беше забелязал буреносните облаци, помрачили челото на Атлантес. Точно в този момент ураганът се изви с пълна мощ.

— Кучи сине! — ревна той срещу Поласек. — А къде е гордостта на ислямското воинство, най-благородният сред мъжете, струващият най-малко колкото десет хиляди нищожества като теб?

— Ами той излезе да половува, както вече ви казах… — отвърна Поласек. — Каза ми, че ще се върне преди съмнало с достоен дивеч.

Този път Атлантес наистина заблъска с юмруци по гърдите си.

— О-о, горко ми! Пророчеството ще се сбъдне! — завайка се той, а след това се обърна към тримата американци: — А вие, християнски псета, които насъскахте слугата си да вдигне ръка срещу мен, докато ядяхте от хляба и солта ми, заслужавате да ви одера живи и да хвърля телата ви в яма, пълна със свински лайна!

— Ей! — подвикна му Ший и го дръпна за ръката. — Тия думички минават за кръвна обида в света, от който идвам. И ако смяташ да продължаваш в същия дух, ще ти…

— Харолд! — намеси се Чалмърс. — Остави ме да се разбера с него. Ние не желаем…

— Ние не желаем нищо повече от това, да заврем главата на този скапаняк в задника му. Ти не го знаеш какви се готви да ги забърка…

— Няма значение, Харолд — каза Чалмърс. — Ти вече си ме осведомил за най-важното. Трябва да сте наясно, че ще защищавам себе си и младата дама с всички достъпни за мен средства.

От огнената стихия на магьосническата ярост беше останала само купчина тлеещи въглени.

— Вещери злокобни, вие знаете ли, че този замък е издигнат чрез моето магическо изкуство и че тук, между неговите стени, притежавам мощта да ви превърна в гадни хлебарки, преди да сте успели да щракнете с пръсти. Но в името на всемогъщия и всемилостив Аллах ще пожаля живота ви, за да поправите злината, която причинихте, тъй като е казано, че веднъж в живота си справедливият човек може да предпочете милостта пред въздаянието, без това да му отнеме надеждата за блаженство в рая.

Той вдигна високо двете си ръце, затвори очи и произнесе на висок глас:

— Бешем хормотс вахариман тезовев хееш, ашер анена еш ет метзудад хабистел!

Разнесе се съскане, пращене и бучене, сякаш в съседната зала беше включен електрически трафопост. Неизменната усмивка на Атлантес се завърна върху устните му заедно с бързия поклон.

— Бих искал да ви открия една малка тайна, скъпи мои колеги по изкуство. Ако сега надникнете над крепостния зид, ще се убедите, че замъкът е обкръжен от плътен огнен обръч, достатъчно горещ, за да изпече до крехко стар овен за по-малко от минута. Дори и най-смелият мъж, който би се опитал да го пресече, ще бъде изгорен като ненужна треска, да не говорим за лейди Флоримел, която, бидейки жена и не съвсем жена, ще се разнесе като парата над чаша кафе. Милостта ми се простира дотам, че ще вдигна обръча веднага щом успеете с помощта на магическото си изкуство да върнете обратно владетеля Роджър; към това ще прибавя и товар скъпоценни камъни, който не биха могли да повдигнат и трима силни мъже. Нека единственият и справедлив Бог бъде с вас в магиите ви.

Той се поклони отново и им обърна гръб. Доблестните феодали (с изключение на Одибрад, чиито симпатии бяха напълно противоположни, ако се съдеше по усилието, което положи, за да не се усмихне) се втренчиха мрачно в троицата мъченици и Чалмърс запелтечи:

— Аз… ъ-ъ… не съм много сигурен дали съм дотолкова добър в пренасянето, което смятах за специалитет на…

— Шшт! — прекъсна го Ший. — Ако магията не свърши работа, ще ударя един марш на скок и ще доведа Роджър за ушите. Няма значение, че леко ще си изпърля веждите.

Атлантес, който очевидно чуваше по-добре и от котка, се обърна.

— Знай, припрени младежо, че и пепел няма да остане от теб, но ако трябва да отсъдим по право, в думите ти има смисъл, а и на мен не ми беше хрумнало, тъй като ще е много по-лесно да открием Перлата на Ориента, ако едновременно с магията го търсят и човешки очи. А и за сина на моя брат ще е голяма радост да ти пререже гръкляна отвъд стените на този замък. Щом желаеш, върви! Ще се погрижа да минеш невредим през огъня.

— И аз бих искал да тръгна с него! — обади се Поласек, който след вълчото си приключение не се надяваше да срещне особено почтително отношение от хората в замъка.

— Върви тогава и ти и нека Аллах да не ви даде нито миг покой и лек живот, докато не се върнете тук с племенника ми! — Той се обърна пак и пое по коридора, с което сложи точка на разговора.

Ший установи, че Чалмърс го гледа хитро.

— Чудя се, Харолд — каза докторът, — дали точно желанието да помогнеш на нас с Флоримел беше водещият ти мотив при решението да излезеш да търсиш Роджър?

Ший се ухили:

— То е единственото, което съм заявил официално, Рийд!

Седем

На следващото утро целият замък се беше насъбрал върху крепостните стени, за да наблюдава излизането на Ший и Поласек на лов за Роджър. През нощта Чалмърс се бе заел да влезе в мисловен контакт с несравнимия рицар, но беше принуден да се откаже след поредица безуспешни опити и след язвителната забележка на Ший, че в главата на аслана се съдържа само неизбежният за всеки биологичен вид минимум нервни импулси. Във всеки случай през време на сеансите имаше смущения, идещи или от намесата на Атлантес, или от огнения обръч около замъка, което принуди Чалмърс да остави търсенето изцяло в ръцете на по-младите си колеги.

Той не вярваше, че планът на Атлантес за замяната на Флоримел срещу рицарката от пророчеството представлява непосредствена заплаха.

— Нека да се справяме с нещата подред, Харолд! — беше заявил весело той. — Ще гледам междувременно да продължа изследванията си и да вляза във връзка с този християнски магьосник Малджиджи. Това… ъ-ъ… че не съм се сетил за него, преди да дойда в Карена, си е чиста… ъ-ъ… небрежност от моя страна. Сигурно няма да е много уместно да ви пожелавам наслука?

Отвъд портата на замъка и подвижния мост, над сухия защитен ров се издигаше огнена стена, която скриваше от погледа близките планински върхове. Ший, застанал в края на подвижния мост, усещаше непоносимата горещина върху лицето си. Атлантес потопи пръст в някаква бутилчица с масло и начерта върху челото му малък равнобедрен триъгълник и върху него също толкова голям правоъгълен триъгълник, след което измърмори кратко заклинание. Той повтори процедурата с Поласек и със старши ловеца на замъка — широкоплещест мургав мъжага на име Ешегарай. Атлантес се топеше в усмивки и нямаше нищо общо със злобното старче от предишната вечер, а феодалите дори бяха спретнали залагания дали чуждоземците ще открият Роджър и точно кога.

Ешегарай тръгна с тях към огъня, преметнал през рамо арбалет. Когато обаче стигнаха до огнената стена, той спря и погледна въпросително към Ший. Пламъците, които лижеха безшумно небето над главите им, бяха ослепително ярки и същевременно реални и ужасяващи, макар тревата във вътрешността на огъня да беше свежа и зелена. Ший усети, че най-силното му желание в момента беше да спре и да се върне назад, но очите на Ешегарай и на зяпачите от замъка бяха вперени в него. Той се стегна и тръгна напред. Направи две крачки и премина отвъд преградата, като огнената стихия дори не го затопли.

Около минута спътниците му не се показаха. След това се дочу приглушен вик и от пламъците излезе Ешегарай, потътрил зад себе си съпротивляващия се Поласек. Ловецът изгледа Ший и блъсна на земята Досадния чех, който се изправи възмутен, но все още лишен от дар слово.

— Опита се да размисли — каза ловецът. — Оттук!

Пътят представляваше едва забележима планинска пътечка, която се губеше нагоре към върховете; при това толкова тясна, че човек трябваше да крачи право в стъпките на предния. Бързо бяха се изкачили на горната граница на горския пояс, където се промъкваха край огромните дънери на вековните дървета. Леден планински вятър раздвижваше клоните на могъщите борове и разрошваше снопчетата конски косми, които красяха чалмите на Ший и Поласек.

Ший откачи от колана меча, който беше взел от лабораторията на Атлантес, и го огледа, преди да го закачи на пояса над дрехата си. Подобно на другия, с който се беше упражнявал в двора на замъка, и този беше със заоблен връх и масивно, тежко острие — безполезно при опит за пробождане и тромаво при париране, подхождащо повече на фанатизиран арабски конник, отколкото на методичен фехтовач с шпага.

— Мислиш ли, че може да се натъкнем на нещо опасно? — попита стреснато Поласек. — Ако има нещо такова, по-добре и аз да се сдобия с някакво оръжие. Ей! — обърна се той към Ешегарай и посочи широкия ловджийски нож в пояса му. — Би ли ми услужил с ножа си? Ако някой ни нападне, най-добре ще е всички да сме въоръжени.

— Не. Мой си е! — отвърна кратко ловецът, без да спира. Близо тричасовият поход ги изведе в подножието на най-високия връх. Пътят им започна да се вие край поредица зъбери, като се издигаше и спускаше покрай венеца от дясната им страна. Гората стана по-гъста. Ешегарай ги поведе през някакво дере, по дъното на което протичаше разпенен от множеството водопади поток. Макар да беше десет часът сутринта, слънчевите лъчи не успяваха да пробият през гъстите, сплетени корони на боровете. Постепенно дерето се разшири до високопланинска ливада, където им се наложи да прецапат през мочурливия участък край брега на някакво езеро. Ший подскочи, а Поласек се закова на място при вида на нежната бяла кожа и прозрачните крилца на водните феи, или каквито се явяваха там, които се гмурнаха под повърхността на езерото. Ешегарай продължи напред, без да се обръща, и те трябваше да го последват.

Отвъд езерото ливадата се стесняваше отново. Стените се издигаха така близо до тях, че накрая ги притиснаха дотолкова плътно към потока, че им се наложи да пресекат по някакъв дънер, паднал напреки на течението. Ешегарай премина по него, сякаш се разхождаше по широка улица. Ший го последва по-бавно, разперил ръце, за да пази равновесие, и едва не падна в края. Поласек напъха палци в пояса си и се опита да наподоби безгрижната походка на ловеца, но забрави да си гледа в краката и цопна във водата.

— Време е за обед — каза ловецът, когато Поласек се измъкна от ледените водни струи, като разтриваше енергично пищялите си и псуваше прочувствено.

Ешегарай се отпусна рязко върху края на дънера мост, отвори торбата си и извади оттам самун хляб и парче сушено месо, които вещо раздели на по три парчета с ножа си, след което махна с ръка към потока и каза:

— Вода.

Докато предъвкваха и разпускаха уморените си мускули, Поласек каза:

— Харолд, ти знаеш ли всъщност къде отиваме и дали изобщо бихме могли да намерим Роджър? Не че искам да кажа нещо, но…

— Не зная — отвърна Ший и се обърна към ловеца: — Откъде си сигурен, че ще открием Роджър точно в тази посока?

— Тук са най-добрите места — обясни Ешегарай с пълна уста.

— Добре, но къде се намираме? — Той извади парчето пергамент, върху което Атлантес му беше начертал импровизирана карта специално за случая. — Толкова пъти се връщахме обратно и завивахме, че вече не съм сигурен в коя посока се намира замъкът.

— Магия? — попита Ешегарай, като посочи картата.

— Не, просто карта.

— Какво?

— Карта. Нали разбираш. Рисунка на страната с пътищата, замъците и така нататък.

— Магия! — отсече равнодушно ловецът.

— Добре, нека да е магия, щом така ти харесва повече. Сега ми покажи къде сме на картата.

— Не сме! — отговори Ешегарай.

— Какво искаш да кажеш с това „не сме“? Не сме вървели чак толкова дълго, за да излезем извън картата.

— Не сме на картата. Край дънера сме! — рече той и потупа с ръка дънера за собствена сигурност.

Ший въздъхна.

— От теб се иска само да ми покажеш на картата мястото, което съответства на местоположението ни в момента.

Ешегарай поклати глава.

— Не разбирам от магия.

— По дяволите магията. Погледни тук! Това е замъкът Карена.

— Не. Замъкът Карена е далеч оттук. Движим се доста бързо.

— Не, не! Това място на картата обозначава замъка Карена. Така. А къде сме на картата в момента?

Ешегарай бутна назад кожената си шапчица, изпод която щръкна късата му черна коса. След миг лицето му се проясни.

— Искаш ни на картата ли?

— Да. Нали схвана идеята.

Ловецът взе картата от Ший повъртя я насам-натам, постави я върху земята, поприглади я и… стъпи върху нея.

— Ей! — викна Ший. Той блъсна назад Ешегарай, преди вторият му ботуш да беше успял да стъпи върху пергамента. — Що за идеи да ми стъпваш върху картата?

Ловецът си седна на мястото с примирено изражение.

— Нали сам каза, че ни искаш на картата? Магическо килимче, нали?

— Не. Не съм казвал, че трябва да сме физически на картата. Как, по дяволите, да обясниш на един пещерен мозък принципите на семантиката! — ядосваше се Ший.

— Че що не кажеш така? Първо искаш да стъпим, после не искаш да стъпваме. Човек не може да ви угоди. Никога не съм виждал такива странни хора.

Ший нави картата на руло и я втъкна отново в пояса си.

— Зарежи тая работа! А защо мислиш, че ще открием Роджър в тази посока?

— Това са най-добрите места.

— Едно, две, три, четири… десет. Защо това да са най-добрите места? С какво тази посока е по-добра от останалите?

— Кръстопътищата. Рицарите винаги се бият по кръстопътищата. — Ловецът си откърши клонче и си издялка от него клечка за зъби, която употреби с неописуема наслада, като от време на време спираше за миг, колкото да се оригне шумно.

— Готови ли сте? — попита най-накрая той. Ший и Поласек кимнаха. Ешегарай преметна торбата си, вдигна арбалета и поведе.

Течението на потока ги принуди да го пресекат отново край някакъв буен водопад. В храсталака край водите прошумоляха листа и някакво животно се стрелна навътре в гъстата гора. Ший се замисли за Белфиби — колко ли й харесваше тук? След известно време стигнаха до нов хребет, от който се виждаше как малко по-долу пътеката им излизаше на чаталообразен кръстопът, като разклоненията бяха много по-широки и носеха следи от конски копита. Ешегарай се спусна до разклона и погледна в двете посоки. Челото му беше смръщено в нерадостен размисъл.

— Какво става? — попита Ший. — Нещо не виждам нашия приятел Роджър. Така ли е?

Ловецът му тегли един тежък поглед, който говореше за неприкрито презрение към хората, опитващи се да облекат в думи очевидното, и посочи с ръка южното разклонение:

— Кръстопът, село. Десет километра. — След това посочи към северното. — Кръстопът. Село. Трийсет километра. Кой? — попита Ешегарай и зачака заповед от Ший.

— Виж, хайде да се разделим? — предложи Поласек. — Така ще покрием цялото пространство, а и всеки от нас поотделно има по-добри изгледи да придума оня дървеняк, отколкото двамата заедно. Освен това вече зная някои магии, които могат да ми спасят кожата при нужда.

— Не. Опитай още само една магия и някой ще ми донесе трофей от ушите и опашката ти — отсече твърдо Ший, след което се обърна към Ешегарай: — По кой път смяташ, че е поел?

Ловецът сви рамене:

— Може и по двата. Ти казваш.

Ший се замисли. Идеята да пусне Поласек и Ешегарай по единия път, а той да поеме по другия не изглеждаше лоша. Вотси надали щеше да успее да се забърка в големи неприятности, ако простоватият, но много опитен ловец държеше здраво юздите му в ръка, а и самият той нямаше да бъде с вързани от енергичния чех ръце, ако се случеше да срещне Белфиби. Северният път се виеше примамливо между дърветата.

— Като че ли идеята ти не е за пренебрегване, Вотси — каза той. — Най-добре ще е двамата с Ешегарай да поемете по южния път, а аз да тръгна по северния. И си отваряй очите за Белфиби! Тя се подвизава някъде тук и никак не ми се иска някой да си опитва мерника на нея.

— И на мен! — каза Поласек. — Братче, да имаше сега по един от коктейлите, които я беше научил да забърква… Беше станала много по-добра от теб в приготвянето на питиетата.

Стиснаха си ръцете и Ший попита:

— Имаш ли достатъчно пари? Добре. Може би не е лошо да си купиш някакво оръжие в селото. Най-добре ще е да си вземеш боздуган. Всеки би могъл да върти бухалка, без каквото и да е обучение. Тръгни обратно след четири дена, независимо дали си го открил или не.

— Не се тревожи за мен! — успокои го Поласек. — Зная много добре как да се оправям с тези селяндури. Нали видя как веднага омаях оня, пурпурния момък, докато вие кършехте безсилно ръце?

Ший пое по северния път, като се обърна само веднъж да помаха на двамата си спътници, които му отвърнаха и се скриха зад завоя. Почуди се колко ли време щяха да издържат късите нетренирани крака на Поласек на бързия ход, който налагаше ловецът. Именно в такава гора беше видял за първи път онова чудно момиче с леки кожени ботуши и с перо на шапката, която беше обявила своето появяване със смъртоносните стрели в тялото на лоузъла. Белфиби! Той несъзнателно ускори крачка, а очите му машинално опипваха пътя пред него. Бяха си допаднали толкова много, толкова… Не, гората определено не приличаше на онази. Там дърветата не бяха така нагъсто и толкова огромни, а клонакът не беше толкова плътен. Човек можеше да види как нещо се придвижваше покрай дънерите вдясно от него. Нещо, което беше прекалено едро и което стъпваше прекалено равномерно, за да е горско животно. Ший се стегна, ръката му изтегли меча. С два скока той се озова зад дебелия дънер на близкото дърво. Нещото отвърна на движенията му с вик: „Оле!“ и излизане от храсталака. Ешегарай.

— Какво, по дяволите, си направил с Поласек? — попита Ший и стисна по-здраво меча си при приближаването на ловеца.

— Зарязах го. Много плещи. Идвам с теб.

— Не разбираш ли, че не можем да го оставим без придружител? Какво ще кажеш да се върнеш сега при него и да го наглеждаш?

Вместо отговор Ешегарай сви рамене и съсредоточи погледа си в короната на някакво дърво, за да подчертае пълната си липса на интерес към обсъжданата тема. Ший усети как гневът му започва да се надига, но не можеше нито да хукне да гони Поласек, нито пък да посече без нужда Ешегарай с меча си. Той се обърна и продължи по пътя си. Ловецът тръгна след него.

Пътят се заизкачва стръмно нагоре, а дърветата от двете му страни започнаха да се сгъстяват. Ший установи, че се е запъхтял здраво, докато ловецът, който вървеше след него в значително по-свободните си дрехи, се катереше като машина. Нагоре към билото хребетът, който изкачваха, преминаваше в нещо като малко плато с колонади от високи дънери. Ший се облегна на единия от тях и се опита да възстанови нормалното си дишане. Ешегарай се облегна на друг, като мързеливо предъвкваше втъкната в ъгълчето на устата му клечка за зъби.

Тън! Тън! Дървото потръпна под ударите. Ший отскочи, или по-точно направи опит да отскочи, но не успя. Дълга стрела с бяло оперение беше забола ръкава му към дънера, а друга беше приковала към него пеша на абата току до десния му крак. Ший мерна изуменото смугло лице на водача си, а миг след това Ешегарай беше залегнал и гъвкаво пълзеше, повлякъл арбалета зад себе си към прикритието на някакъв паднал дънер. Той измъкна от ботуша си закривен железен лост, който вмъкна в специалния отвор отстрани на арбалета. След това сложи стрела в улея, издърпа лоста назад и оръжието му беше заредено.

Други изстрели не бяха последвали и над гората се беше възцарила тягостна тишина. Ешегарай ловко хвърли с дясната си ръка току-що намереното камъче, което се приземи в храсталака на другия край на падналия дънер с тихо прошумоляване, като същевременно се подаде предпазливо откъм своя край.

— Залегни! — подвикна шепнешком към Ший той.

— Не мога — каза Ший и си помисли каква чудна мишена представляваше за невидимия стрелец прикованото му към дънера тяло. Той се опита да освободи ръкава си с лявата ръка, но положението му беше доста неудобно, а и стрелата беше направена от някакво отвратително гъвкаво дърво, което отказваше да се пречупи. Дрехите му бяха от тежка, плътна вълна, която нито можеше да се скъса, нито пък да се изтегли по дължината на стрелата. С ъгълчето на окото си забеляза напрегнатия поглед, който Ешегарай хвърли към гората, след което бавно вдигна арбалета си…

Съсък… и стрелата му избръмча като пчела между дърветата. Някой се изсмя и Ешегарай трескаво втъкна лоста за зареждане.

Преди да успее да презареди, някакъв глас ревна страховито:

— Я задръж! Нали си чувал как свири ловджийският рог за убит дивеч? Тар-там, тара-там и — хайде!

Като че ли от небитието беше изскочил огромен мъжага, който размахваше меч за две ръце с кръстовиден ефес. Той имаше румено лице с толкова чисти линии, че човек можеше да го помисли за прекопирано от Аполоновото. Около врата му беше увито шалче в червено, синьо и тъмнокафяво райе, чиито краища бяха подпъхнати под кожената му ризница. Лекият стоманен шлем позволяваше на русите му къдрици да надничат изпод краищата, а на гърба му беше преметнат огромен усукан рог.

Ешегарай се претърколи два пъти, като след втория път се изправи на коляно с нож в ръката, но върхът на огромния меч беше точно пред лицето му и сарацинът предпочете да размисли. Той пусна ножа и бавно разпери ръце встрани.

Малко по-надолу — натам, накъдето беше избръмчала стрелата на арбалета, се показа дълъг лък, а след него и шапка с перо. Шапката се люлееше на дългата пръчка в ръцете на красиво момиче с дълга до коленете туника и дълги златисторижи коси. То се приближи към тях с пружинираща стъпка, сякаш се готвеше да затанцува. В другата й ръка беше дългият лък с втъкната в тетивата стрела.

— Белфиби! — извика Харолд Ший и сърцето му заблъска лудо в гърдите.

Момичето, което се беше вперило в Ешегарай, се извърна към него:

— Какво си се развикал, сарацинино? Името ми е Белфегор.

Ший я изгледа неразбиращо.

— Не си ли спомняш? Аз съм Харолд Ший, твоят мил верен съпруг. Пикникът?

Тя се разсмя.

— Нямам нито съпруг, нито любим, а и да имах, надали щеше да е от смуглите сарацини.

— И не познаваш момичето на име Белфиби?

В очите й проблесна някаква искрица. В този миг Ший си спомни със свито сърце думите на Чалмърс, според когото тя беше изгубила паметта си. Девойката се обърна към здравеняка:

— Не мислиш ли, господарю Астолф, че този мошеник се опитва да ни хвърля прах в очите?

— Като че ли. А другото приятелче не е ли ловецът на Атлантес?

— Да. От него няма да успеем да измъкнем почти нищо дори и да е в течение на всичко. Не си ли спомняш какво стана, когато го бяхме хванали последния път? Стреличките ти, господарю Ешегарай! — Тя протегна ръка към него, а ловецът промърмори нещо за „проклетите жени“ и „чекръците“, след което хвърли към нея късите стрели, които беше приготвил за зареждане. — Така-а! А дали не ти се намира още някоя, а? — Тя се пресегна и придърпа колчана от рамото му, от който извади още една стрела. — Голям хитрец, няма що!

Ешегарай сви рамене.

— Струваше си да опитам — каза примирено той.

— Добре, мой човек, можеш да си тръгваш! — каза мъжът, към когото се бяха обърнали с името Астолф. — И да знаеш, че оттук нататък ще те държа под око.

Ешегарай вдигна арбалета си от земята и безшумно се скри между дърветата.

Едрият мъж се обърна към Ший:

— Хайде сега да си поговорим с теб, сарацинска гадино! — Той пристъпи към дървото и измъкна стрелите с невероятна лекота. — Не мисля, че сме се срещали преди. Твърдиш, че познаваш Белфегор, така ли?

— Виж сега какво… аз не съм нито сарацин, нито гадина и съм женен или за това момиче, или за неговата сестра близначка. Но тя просто не ме помни — заобяснява Ший.

— Ха така! Нали знаеш, че забравянето на разни неща е чисто женска привилегия. Те винаги измислят нещо ново и при това не си спомнят нищо за старото, хо-хо-хо! Но според мен тук не става въпрос нито за едното, нито за другото. Не можем да позволим разни калтаци от Карена да се разхождат свободно насам-натам и да се отнасят с хората така, както Атлантес с тази млада дама. Затова ще е най-добре со кротце и со благо да ни разкажеш всичко за себе си, ако искаш да запазиш красивата си главица.

— Со кротце и со благо ли? — избухна Ший. — Слушай, Дик Търпин, ти да не си решил да ме изкарваш…

— Дик Търпин ли? Това не беше ли пладнешкият разбойник от добрата стара Англия? Хо-хо-хо, добре казано, хо-хо! Но ти откъде знаеш за него?

— А ти откъде знаеш?

— Ние задаваме въпросите тук, приятелче! Белфегор, запъни една стрела и дръж това момче под око. Кой, за Бога, може да ми гарантира, че не си магьосник от моя собствен свят, който е на Британските острови?

— Не зная доколко мога да бъда смятан за магьосник, но съм от същия свят! По-точно от щата Охайо.

— Боже всемогъщи! Американец! Изключителни хора сте това американците — дай един милион долара или ти прерязвам гърлото, а? Има ли такава една работа? Това Охайо не беше ли филмовата колония? Холивуд! Не, това беше провинция на Флорида. Ти гангстер ли си? Сигурно си гангстер, освен ако не си от вярата на онези поганци от замъка Карена.

— Не съм гангстер и още веднъж ти казвам, че не съм сарацин. А ако се отдалечим малко от дамата, мога да ти го докажа. Сарацински са само дрехите, в които бях принуден да се облека. — И Ший се впусна в стегнато описание на прехвърлянето си тук.

— Да ти кажа, този твой колега Чалмърс май е доста умел в магията — призна Астолф. — Не зная дали аз бих могъл да му помогна, но Малджиджи със сигурност би могъл, ала за нещастие беше хвърлен в тъмница. Познаваш ли моя добър приятел Мерлин?

— Да не говориш за прочутия уелски магьосник? И той ли е тук?

— Разбира се. Срещам се с него в „Сфинкс клаб“ в Лондон. Познаваш ли го?

— Страхувам се, че не го познавам лично.

Красивото лице на Астолф леко помръкна.

— Ето на това му се вика лош късмет. Знаеш ли, с тази война, която тропа на вратата ни, не можем да позволим на разни непознати магьосници да се скитат край границите на владенията на император Карл. Някой може ли да гарантира за теб?

— Ами-и да, Рийд Чалмърс.

— Друг американец. Без съмнение друг гангстер.

— Ешегарай.

— Човек на Атлантес. Хайде сега, нали не очакваш от мен да се хвана на думата му? Всичко добро, което би могъл да каже за теб, ще е в минус, ако, разбира се, успееш да го накараш да каже нещо.

— Ами тогава феодалът Роджър. Той поне няма да каже нито една добра дума за мен.

— Той е пълен глупак.

— Имам и един приятел, който трябва да е някъде в околността. Тръгнахме заедно…

— Още един гангстер! Старче, загазваш все по-лошо. При създалите се обстоятелства не мога да те пусна да си вървиш, нито пък мога да те взема като пленник за размяна, тъй като все още не сме във война. Така че ни остава само един възможен изход…

Ший прекъсна изречението му на средата с вик:

— Белфиби!

По лицето на девойката се изписа недоумение, но тя бързо разтърси глава.

— Като че ли ми прилича на някого, но твърдо не го познавам.

— Тогава ще въздам висше правосъдие — каза Астолф, сякаш думите на момичето решаваха всичко. — На колене!

— Проклет да съм, ако коленича! — викна Ший и изтегли меча си, без да обръща внимание на опънатия лък на Белфиби.

— Задръж! — каза Астолф, като протегна ръка към момичето. — Само за миг! Ти от ниско потекло ли си? Повечето американци са такива!

— Не съм дук или нещо такова, но съм посветен в рицарство от сър Артегал от Феерия.

— Чудесно. Тогава ще проведем Божи съд чрез битка, което е също законно. Но в такъв случай няма да можеш да разчиташ на предсмъртна изповед.

Ший се освободи от неудобните си дрехи и вдигна меча си. Още щом приближи, Астолф зае бойна позиция и замахна с огромния си меч за удар отгоре. Ший парира с неудобното си оръжие и после отново и отново, макар тежките удари почти да избиваха меча от ръката му. Опита обратен удар, но Астолф го парира с лекота, след това опита разсичащ саблен, но противникът му отскочи с неподозирана за едрото му тяло лекота. Контраатаката му беше толкова мощна, че Ший се видя принуден да отстъпи назад.

Дукът беше добър, но не прекалено добър. След като за трети път кръстосаха остриетата, Ший вече беше сигурен, че може да парира всеки удар на огромния меч. Следващата атака обаче едва не обърка пресмятанията му. Острието на Астолф го задържаше прекалено далеч, за да може да употреби тромавото си оръжие според предназначението му. Ако искаше да парира ударите, трябваше да се откаже от опитите да посече противника, а ако се опиташе да го посече, нямаше да има възможност да отскочи достатъчно бързо на безопасно разстояние.

Още едно завъртане на меча и неговото оръжие едва не изхвръкна от ръката му. Ефесът беше станал плъзгав в овлажнената му длан. Започна да се ядосва на несправедливото предимство на противника си и с труд успя да си припомни, че ядосаният фехтовач е губещ фехтовач.

Астолф отново го притисна и почти го залепи за дънера на дървото зад гърба му, след което за миг свали острието, колкото да направи удара си по-ефектен. Видът на незащитената му гръд събуди фехтовача у Ший. Дясната му ръка се стрелна напред, подплатена с устрема на цялото му тяло, в дълъг напад. Заобленият връх на меча му удари по гърдите на рицаря с тъп звук. Астолф, който не беше разпределил тежестта си добре, а и не очакваше подобен удар, седна на земята.

— Предаваш ли се? — викна Ший, загледан в беззащитния врат на англичанина.

Лявата ръка на дука се стрелна и сграбчи Ший през глезените. Харолд падна тежко на земята. Докато се опитваше да се освободи от трошащата кости хватка на здравеняка, той дочу вика на момичето:

— Стига, достатъчно! В името на тази гора и на нейното езеро ви заповядвам да спрете!

Ший усети как Астолф, макар и с нежелание, все пак охлаби хватката си. От носа на дука течеше кръв, а част от чалмата на Ший се беше нахлупила върху очите му, а другият край се беше усукал около тялото му като Лаокооновите змии.

— Трябва да ти напомня, мило дете — каза Астолф, — че Божият съд чрез битка не може да се спира и трябва да се доведе до край, като всичко останало от губещия трябва да се предаде на огън. Ще се оплача на императора от теб. — Той се пресегна за меча си.

— Казах да спрете! Или искаш да ти бодна една? — Тя беше опънала лъка си до отказ и беше насочила стрелата към корема на здравеняка. — Не ме интересува нито император Карл, нито владетелят на Черкезия. Ще ти кажа само, че този мъж тук е читав и се би смело и добре. Освен това те пожали, когато можеше да ти отсече главата. И сарацин или не, от днес нататък между вас ще цари мир!

Астолф се усмихна и протегна ръка, за да сграбчи Ший в мечешката си прегръдка.

— Няма как, ще трябва да се примирим с изневярата на бойното щастие. Добре че мечът ти не беше с остър връх… иначе щеше да ми излезе откъм гърба. Да ти кажа право, човек има какво да понаучи от теб. Искаш ли да се присъединиш към нас?

— Не зная… — отклони въпроса му Ший. — А вие защо се мотаете по тия места?

„Само да можех да я заведа при Чалмърс — мислеше си той, — Рийд веднага ще възвърне паметта й. Но междувременно всички ифрити на Атлантес ще се опитват да ме откъснат от нея.“

— Този шибан, извинявай, приятелко… та причината е в този замък Карена. Там Атлантес държи затворен владетеля Роджър, а има едно пророчество, според което ние не бихме могли да спечелим войната, ако не го покръстим.

Ший се засмя.

— Доколкото го познавам, приятелю, ще ви се стъжни, докато го убедите, ако изобщо успеете, да приеме нещо, което не иска. За покръстването все пак са нужни някакви зачатъци на интелект.

Астолф махна с ръка.

— С желанието му нямаме никакви проблеми. Той е видял Брадамант, жената воин, при Извора на любовта, и когато пил от водите му, се влюбил до уши в нея, така че е готов да направи всичко, което тя му каже, поне докато някой не развали магията, разбира се. Атлантес се готвеше да го прехвърли при Извора на забравата, но аз му скрих планината.

Вълна на облекчение обля измъчената душа на Ший.

— Искаш да кажеш, че Брадамант е рицарката, която по предсказанието ще отвлече Роджър от сарацините? А аз се страхувах… — И той им описа накратко положението на Чалмърс и Флоримел в замъка Карена и защо всъщност беше тръгнал на лов за това голямо говедо Роджър.

Когато завърши разказа си, Белфиби подхвърли:

— Не ти ли казах, господарю, че човекът е читав? Сър, благодаря ти за проявеното благородството! Рицарю, задължена съм ти! — Тя измъкна блестящ стоманен нож от канията на колана си, свали шапката си и разцепи на две по цялата му дължина перото, което беше забодено в нея, след което даде едната половина на Ший.

— Честта е изцяло моя!

С леко объркване и чувство на неудобство той прикрепи половинката към дрехата на гърдите си. Беше доста странно да започват отново с целия набор от формални средновековни учтивости, маневри и заигравания на стадия на съпружеските отношения…

В този момент се намеси Астолф:

— Значи Роджър се е чупил, както казват приятелчетата ти в Америка? Много интересно. Трябваше да ми го кажеш по-рано. Въпреки всичко останало Роджър е забележителен боец. — Той замълча. — Знаеш ли, че работата става доста дебела? Двамата с теб сме съперници в известен смисъл, тъй като и двамата искаме да се докопаме до шейха Роджър, а ако трябва да сме напълно честни, към същото се стреми и лейди Брадамант, макар че изобщо не мога да разбера нейните мераци. Но ти предлагам примирие, а след това винаги можем да решим въпроса с чоп или по някакъв друг начин, но не и с магия. А ти действително ли си магьосник?

— Като че ли, но не много добър — призна си Ший, забол поглед в земята.

— Хайде, приятелю, не му е времето да скромничим излишно. Направи само някоя малка магия, колкото да си имаме доверието. Няма нищо по-ценно от доверието, ще знаеш.

— Както и от собствената кожа, между нас казано — подкачи го Ший.

Белфегор-Белфиби го гледаше изпитателно, а той за нищо на света не можеше да си спомни нито едно от движенията на соматичния елемент, който беше толкова важен в този времепространствен континуум. Чакай, чакай… Нали онзи ден Чалмърс беше използвал една съвсем проста магия, за да им покаже самото действие. Движенията бяха елементарни и пред очите на наблюдателя израстваше истинско възрастно растение; в случая с Рийд това беше любимото му цвете — кученцето. Като за начало и тревата щеше да свърши работа, но при едно по-неопределено заклинание тя можеше да израсне и да достигне впечатляващи размери. Ший отскубна шепа трева, разпиля я по земята, коленичи върху нея и затвори очи, докато напрягаше паметта си за стиха, след което импровизира:

Тревата таз’ е наранена, ала свежа

като в безумно зъл кроеж,

но краят неин на растежа

отново вечен е растеж…

И не спират ме ни гръмотевиците Божи,

нито смъртта пък ще ме разтревожи!

Когато отново отвори очи и се огледа наоколо, не забеляза нито едно никнещо растение. Дори и тревата си стоеше същата. Той се почуди какво не беше улучил този път.

Астолф го наблюдаваше възхитено.

— Исусе Христе! Това вече е наистина нещо, сър Харолд. И Малджиджи не би могъл да го направи по-добре. Извинения, старче!

— За какво става въпрос? — попита Ший.

Гласът му звучеше странно приглушен, сякаш говореше през одеяло, както всъщност и стояха нещата, установи той, след като пипна лицето си. По него растеше гъста брада, която се удължаваше с по един сантиметър в секунда, вече беше достигнала до гърдите му и падаше свободно по раменете му, като краищата й се гърчеха и извиваха с усърдието на торни червеи. Брадата премина под колана и скри ръцете му.

Ший трескаво се разрови в главата си за подходящо противозаклинание, но единственото, което му идваше наум, беше изключително ефективната магия на Чалмърс за създаване на дракони. Живи дракони, растящи от лицето! Какъв ужас! Или може би щяха да се окажат змии? Брадата вече стигаше под коленете му… под глезените му… Виещите се краища вече опираха в земята…

— Браво, браво! — не спираше да се възхищава Астолф.

Брадата му вече се трупаше на купчинка пред нозете му. Ако можеше да спре само за минута; да му даде поне миг за спокоен размисъл! В отчаянието си той се запита колко ли още щеше да продължава да расте без противозаклинание. Капка по капка — вир! Може и да беше измислица, но в този свят, където магията действаше с пълна сила, очевидно нищо друго освен противомагията не можеше да спре растежа, който щеше да продължи, докато напълнеше цялата гора и достигнеше до пламъците на огнения обръч около замъка Карена. Ший отстъпи уплашено назад и едва не се препъна в някакъв подал се над земята корен. Ако тези талази от косми плиснеха в равнината… Но чакай, може би Астолф щеше да му помогне в случая. Щом дукът се хвалеше с познанството си с Мерлин, сигурно не беше съвсем бос в магията.

— Стига ли толкова? — профъфли той над растящия куп вълна.

— Да, благодаря.

— Добре тогава, като ще играем честно, нека да е честно. Направи противозаклинание срещу магията ми!

— Ей сега — каза Астолф, прехвърли огромния си меч в лявата ръка и направи няколко добре отработени движения с дясната, като същевременно произнесе заклинанието си.

Купчината първокласен тапицерски материал се стопи в небитието и Астолф го шляпна по гладко избръснатата буза.

— Трябва непременно да те срещна с Мерлин някой ден — каза дукът. — Никой не може да оцени добрата шега като Мерлин. Но като че ли е време да се захващаме за работа. Знаеш ли, мисля си, че всичко ще стане много по-лесно, ако успеем да извадим приятеля ти от замъка Карена.

— Не съм сигурен, че ще се съгласи… — каза Ший. — В такъв случай проблемът с Флоримел ще остане нерешен.

— Няма никакви проблеми, старче. С такъв екип като теб и твоя човек ще успеем да измъкнем Малджиджи от затвора в Албрака и би било чудо, ако той не може да направи нищо за младата дама. Но всъщност не виждам… — Лицето му помръкна изведнъж.

— Какво не виждаш? — попита Ший.

— Огнената стена. Адски неудобно. Всъщност се сещам за едно възможно решение, но то е неприложимо в дадения случай.

— Нали сър Харолд е неуязвим за огъня? — обади се Белфегор.

— Да, но проблемът не е как да вкараме сър Харолд вътре, а как да изкараме младата дама… ъ-ъ… Флоримел, нали така, навън. Оттук, приятелю! — Той го насочи с широк жест с ръка и продължи: — Та ставаше дума за това, че лейди Брадамант притежава магически пръстен — изключителна изработка, който предпазва от всякакви магии, а ако го сложиш в уста — прави те невидим. Това е работа тъкмо за твоята Флоримел. Брадамант смяташе да го използва, за да се промъкне в Карена за Роджър, но го дала за нещо на Роланд, а той, глупакът, да отиде да пие вода точно от Извора на забравата и да загуби паметта си. Пълен блокаж! Нито си спомня къде го е забутал, нито как; дори не си спомня, че е имало такъв пръстен.

— Мисля, че разбрах — каза Ший. — Ако можем да накараме Роланд да си спомни къде е пръстенът, ще може да измъкнем Флоримел от Карена и всичко да тръгне по съвсем друг начин. Но кой е този Роланд? Някоя важна клечка?

— Така си е, старче! Един от дванайсетте. От паладините. От компаньоните на император Карл. Един от най-добрите, ако не и най-добрият боец.

— О-о! — впечатли се Ший. Тъкмо му беше хрумнало, че в случая надали ставаше въпрос за магия. Разказът за Роланд звучеше като най-елементарен случай на амнезия и нямаше никаква причина техниките от института „Гарадън“ да не помогнат сред тези планини, също както помагаха в Охайо.

— Струва ми се, че зная магия, която може би ще възвърне паметта на Роланд — каза той и изведнъж му светна. Щом можеше да лекува Роланд, защо да не може да излекува Белфиби? Трябваше само да изчака подходящия момент.

— Наистина ли? Това ще е чудесно. Какво ще кажеш да отскочим дотам? Лютичето трябва да е някъде наблизо. — Астолф напъха пръсти в устата си и изсвири пронизително. Нещо се раздвижи между дърветата и след миг хипогрифът се понесе към тях с прибрани до тялото криле. Те бяха почти целите бели, с преливащи в цветовете на дъгата върхове на перата. Когато наближи, животното наостри уши и зарови човка в гърдите на Астолф. Той го почеса ласкаво под перушината на врата и каза: — С него се разбираме много по-добре, отколкото се е спогаждал някога с Атлантес. Тези ужасни сарацини не знаят как да се отнасят към животните.

— А какво яде? — попита практично Ший. — Не виждам как орловата глава може да се съвмести с храносмилателната система на кон?

— Похапва цветовете от някои африкански растения, доколкото зная. Но при всички положения не е голям лакомник. Добре, хайде да се качваме! Този път сме малко повечко, но няма нищо. Как беше онова — вашето американско подвикване като подкарвате добитъка? Брутална работа е това вашето! Така да знаеш! Никога не съм разбирал защо вместо да поведете животинките, трябва да ги подкарвате с крясъци и подръчкване. Американска му работа! А, да, сетих се: юпи-и! Нали така беше? Юпи-и!

Осем

Хипогрифът се понесе плавно по склона. Ший от все сърце се надяваше, че животното ще успее да се справи без падане с това странно съчетание от впечатляващи нокти на предните лапи и копита на задните крака. Когато достигнаха гранитния хребет на билото, ноктестите лапи стъпиха сигурно върху него, но копитата зачаткаха тревожно. Ший се хвана с две ръце за кръста на Белфиби-Белфегор, а тя на свой ред се вкопчи в Астолф, който не изглеждаше никак обезпокоен. Хипогрифът разпери криле и ги заразмахва енергично, затича се по ръба, но отново се подхлъзна, после направи петнайсетметров подскок и се издигна във въздуха, политна надолу, а след това пое плавно нагоре.

— Уф! — отдъхна си Ший, докато вятърът блъскаше в лицето му, а всичко у него все още се тресеше. — Сър Астолф, смятам, че Лютичето определено има нужда от допълнителни мощности при излитане.

— Така ли, старче? — подхвърли дружелюбно през рамо Астолф. — Природните закони… раз… основния критерий…

Вятърът отнасяше думите му, а Ший си мислеше, че според законите на динамиката въпросният звяр не трябваше да може дори да се отлепи от земята. Досегът до Белфиби възпламеняваше ръцете му; щеше му се да проведе един дълъг-дълъг разговор с нея, а тя дори не съзнаваше чувствата, които предизвиква у него.

Хипогрифът, който явно не беше във възторг от тройния си товар, се оглеждаше внимателно и при всяко по-удобно място за кацане започваше да се спуска в плавна спирала, та се налагаше Астолф да му свива юздите, за да продължава в желаната посока. След третия или четвъртия несполучлив опит на животното Ший забеляза голям открит участък. Когато се вгледа внимателно, успя да различи очертанията на малко село със сламените покриви на къщите му, кръпките на разораните ниви около него и обширните ливади. Хипогрифът плавно спусна изпотеното си конско тяло, плъзна се над ливадите и нивите и се приземи така твърдо, че зъбите на Ший изтракаха.

Той скочи на земята и протегна ръка да помогне на Белфиби, но тя се спусна, без да я забележи, и жестът на Харолд увисна глупаво. За да прикрие неудобството си, той бързо се извърна към селото, откъдето точно в този миг се дочуха викове и писъци. Откъм къщите се зададоха мъже и жени, които тичаха, сякаш от това зависеше животът им. Те бяха съмнително мургави и облечени единствено в дълги до земята, мръсни, раздърпани ризи. В бързината си те като че ли не забелязаха нито хипогрифа, нито ездачите му.

След тълпата по пътя се зададоха двама мъже. По-ниският — красив младеж със силни ръце, явно се опитваше да успокои другаря си. Вторият носеше средновековен костюм с прилепнал клин и обувки с остри, извити нагоре върхове, подобен на тези, които Ший беше виждал във Феерия, но галоните на горната му дреха се вееха свободно, беше небръснат и с блуждаещ поглед. Той размахваше юмруци и гласът му ядно цепеше въздуха.

— За Бога! — каза Астолф и се провикна: — Погледнете насам, приятели мои! Здравейте и така нататък.

По-ниският погледна към тях и махна с дясната си ръка, докато с лявата задърпа спътника си към новодошлите. Ший отбеляза наум, че другарят му притежаваше някаква римска красота, която сигурно щеше да излезе наяве, ако се поизмиеше и постегнеше.

— Здравей, най-благородни Астолф! — каза ниският с поклон, доколкото му позволяваше дърпащият се негов спътник, когато се приближиха. — Привет и на теб, почтена Белфегор! Божествен гняв е обзел нашия велик компаньон. Щеше да избие половината село, ако не му бях попречил. Но ако трябва да сме честни, вината не е изцяло негова.

— Така ли? Я ни разкажи, старче! — подкани го Астолф.

— Сигурно няма да повярвате, почтена лейди и благородни господа… Днес ударих елен с осем разклонения на рогата — най-чудния дивеч, който човек би могъл да си представи. Месото е само за императорската трапеза, както може да се предположи. Ако искаш, направи пай или каквото ти хрумне. Но не би! Онези отвратителни готвачи ни го поднесоха варено, като че ли е риба по Великите пости. Аз си премълчах, а нашият приятел Роланд изяде цели две парчета. Някъде по средата на третото, изглежда, паметта му за готварското изкуство се възвърна, защото започна да налага слугите с юмруци. Кажете ми, за какво? Нима има начин да се налее ум в твърдите им празни глави!

Той огледа групата и погледът му се спря върху Ший.

— Охо-о, поганец! Наистина си голям приятел, господарю Астолф. Един резен от бута му ще компенсира донякъде разваленото еленско за вечеря. — Той се изсмя дрезгаво, колкото да покаже, че това трябваше да минава за шега.

Ший му отвърна с протоколна усмивка.

— А, да! — сети се Астолф. — Лорд Рейнолд Монталбански, позволи ми да ти представя сър Харолд дьо Ший. Наше момче, англичанче… от една от колониите. — След това протегна ръка към Ший. — За мен е чест да те представя на граф Роланд д’Англанте, само че горкият момък надали разбира за какво става въпрос.

Мъжът с дивия поглед, който явно беше представяният граф, се забавляваше с това да смуче показалеца си, а след това да шляпа с него по дланта на хванатата си ръка. Това явно му носеше дълбоко удовлетворение.

— Сър Харолд също търси Роджър Каренски. Светът е толкова малък!

— Струва ми се, че ще ни е по-трудно да го заловим, отколкото да открием Анжелика — каза Рейнолд, като се пресегна със свободната си ръка под връхната си дреха, откъдето извади нещо, което Ший не успя да различи много добре и го целуна, преди да продължи. — Според думите на селяните някъде към зазоряване Роджър е минал оттук забързан, сякаш по петите го е гонело цялото свето войнство на преизподнята.

— Така ли? — извика ядосан Астолф. — Значи аз съм го изтървал и съм го оставил да ми се изплъзне под носа. Това е по-невероятно дори от канонизирането на войнството на ада.

Рейнолд сви рамене и устоя на поредния опит на спътника си да се отскубне от хватката му.

— Щом мислиш така, дай да палнем свещица за Луцифер. Толкова ли не вярваш на думата ми?

— Не става въпрос за мен, знаеш колко е важно всичко това за императора. А ти защо не го спря?

— Е, не мога да я карам цял живот като светия. Снощи Роланд си легна и заспа, а аз го завързах здраво за голяма греда и отидох да преслушам една мома, която ми даваше нишани при извора.

— Толкова ли си загубен? — кресна Астолф. — Защо, по дяволите, си зарязал задълженията си?

Рейнолд се нацупи.

— Ами Анжелика изчезна, а Белфегор ме държи на разстояние със стрели, по-остри от Купидоновите. Какво, да се замонаша ли?

С това разговорът като че ли приключи и всички се отправиха към селото. Астолф замислено търкаше брадичката си. След малко той отново заговори:

— Знаеш ли, смятам, че Роджър ще се отправи на запад, а след това ще свърне в обратната посока, за да се присъедини към войските на Аграмант. Сигурно според него това е върхът на хитростта. — След това се обърна към Ший: — Твоето приятелче… онзи гангстер със странното име, няма да го открие. Посоката, в която е тръгнал Роджър, е двоен блъф.

Той замълча, придърпа главата на хипогрифа и му каза нещо с поредица тихи подсвирквания. Животното го изгледа разбиращо и се закова на мястото си.

Сред колибите се извисяваше дърво, а под него имаше маса, върху която се виждаха две дървени блюда със залоено варено месо, от което се разнасяше тежко чесново зловоние. Не се виждаше нито друго блюдо, нито пък някакво питие.

Всички изчакаха най-учтиво Рейнолд да обиколи и да потропа на всички врати, макар и без видим резултат. След малко той се върна, поклати мрачно глава и сподели:

— Плъховете са се омели от потъващия кораб. Направо умът ми не го побира! Сър Харолд, нима селяндурите във вашата страна се държат по същия начин? Нима те не биха били щастливи и прещастливи да приютят двама господари от самия двор на Карл?

Ший сви рамене:

— Може би са били уплашени от нрава на твоя спътник?

— Наистина ли мислиш така? — Погледът на Рейнолд се проясни и той кимна с глава така, сякаш за пръв път в живота си достигаше до подобна мисъл. — Но те имат толкова низш произход. А и Роланд да е убил най-много трима-четирима; при това в тях нямаше и капчица синя кръв. Може все пак да си прав — сигурно са се изплашили за живота си, когато са видели, че не си пада по майтапите. Пълна мистерия!

Петимата насядаха върху грубо издяланите пейки и си разделиха месото с помощта на ножовете на Рейнолд и Астолф, като го поляха с вода от селския кладенец, която пиеха направо от ведрото. Ший заложи на това, че водата вероятно не съдържа тифни микроби, като подсъзнателно се надяваше най-смъртоносната болест да е африканската треска, причинявана от нощния въздух. Той прояви неочаквана твърдост в тези си убеждения дори когато съзря рачето, вкопчило се в мъха по дъното на ведрото, като и двамата с животинката усилено се преструваха, че не се забелязват.

Рейнолд, който глозгаше огромен кокал, се обърна към Астолф:

— Тази вечер ли ще тръгнем или ще изчакаме лейди Брадамант — образа на истинната добродетел?

— Всъщност не смятам, че бихме спечелили нещо с един нощен поход — отвърна Астолф. — Доста глупаво е да се надяваме, че бихме могли да напреднем бързо при състоянието на граф Роланд, а и няма да загубим нищо, тъй като не мисля, че Роджър ще се реши на втори нощен поход. Утре от птичи поглед… ама чакайте малко. Нашият нов приятел е много изкусен магьосник и твърди, че знаел магия, която ще върне паметта на Роланд.

Рейнолд се прекръсти:

— Пази Боже! Паметта на другаря ни — в ръцете на чер арапин!

— Ти просто…

Граф Роланд, който до този миг се беше тъпкал с месо, се обърна и изгледа Ший, след което ревна:

— Мръсен сарацин! Сега ще те затрия! — Скочи от мястото си и заобиколи масата пъргаво с протегнати омазнени ръце.

— Дръжте го! — извика Астолф и всички скокнаха, но графът докопа Ший, който едва беше успял да се изправи. Единственото, което му хрумна като безопасен за здравето и живота му изход, беше да се спаси от протегнатите към врата му ръце, без да навреди особено на Роланд и да си навлече гнева на останалите. Той се гмурна, отби нагоре китките на противника с лявата си ръка и заби десния си юмрук в корема му. Ръката му отхвръкна, сякаш беше ударил по автобусна гума, но графът политна назад от инерцията и след като замалко не прекатури масата, се свлече и седна на земята с глупаво изражение, а когато успя отново да си поеме дъх, се разрева на глас.

Ший, който разтриваше изтръпналите кокалчета на ръката си, едва сдържа смеха си при вида на широко разтворената уста на приседналия рицар.

— По дяволите! — възкликна Рейнолд. — Ударът наистина си го биваше!

— Дума да няма — изрече одобрително Астолф. — Нашият нов приятел е страхотен в ръчкането! Днес следобед едва не ме изкорми като заклано пиле. Ако някога решиш да се биеш с него, внимавай много с атаката му с напад. Чакай сега да ти обясня за какво става дума. Мисля, че бихме могли да постигнем разбирателство със сър Харолд. Той, доколкото разбрах, търси Роджър само за да го замени срещу двама свои приятели, които в момента са заложници на онзи мерзавец Атлантес в замъка Карена. Смятам, че ако успеем да възвърнем паметта на Роланд, тримата с него бихме могли да помогнем на благородния рицар в затруднението му.

Рейнолд примигна няколко пъти по начин, който не се хареса особено на Ший.

— Лейди Брадамант също би ни помогнала в начинанието… — каза най-накрая той. — Сър Харолд, дали за лечението няма да е нужен някакъв по-особен философски апарат?

— Не-е. Доколкото зная — не. Освен ако не намекваш за нещо…

— Не съм си и помислял, но щом няма никакви пречки и планът ни зависи единствено от теб, не е зле да побързаш. Както си му е редът, знахарят трябва да приложи изкуството, преди да му се заплати.

Ший потърси очите на Белфегор (която наум продължаваше да нарича Белфиби), но тя веднага извърна поглед встрани. Той не беше съвсем сигурен какво точно означаваха думите на Рейнолд и по-скоро предпочиташе няколко часа насаме с жена си, но доколкото разбираше, двамата паладини се пазаряха с него да измъкнат Чалмърс и Флоримел от замъка Карена срещу излекуването на граф Роланд от наглед простата му регресивна амнезия. Той въздъхна тежко и се зае със задачата си, като приближи до все още тихо хлипащия рицар.

— Хайде, моето момче, вече не те боли, нали? Когато малките момченца не слушкат, така става… — Белфегор зяпна изумено, щом чу какви ги зареди Ший, но седналият мъж изгледа Харолд с пробуден интерес, след това най-неочаквано го прегърна и му залепи звучна целувка с омазнените си устни.

Рейнолд се разсмя най-безсрамно. Астолф, изглежда, не успя да се справи с дишането си, но след миг се съвзе достатъчно, за да обяви, че е време за сън. Ший отново обърна поглед към бледосините очи, които се бяха приковали върху него с нямо обожание.

— Искаш ли приказка? — попита той. — Ако слушкаш, ще ти разкажа приказката за трите… дракончета. — Диагнозата беше ясна: регресивно потискане на паметта до невръстна възраст. Ший подхвърли през рамо на останалите: — Ще ми отнеме известно време, ако магията, разбира се, изобщо му подейства. Бих опитал с инсулинов шок, но доколкото тази част от философския апарат не ми се намира подръка, ще ми се наложи да работя поне половината нощ по мои собствени методи.

Всички се разотидоха в сумрака с уморени прозявки. Роланд изслуша с интерес приказката за трите прасенца, преразказана с дракончета, и поиска още.

— Не — отговори благо Ший. — Сега ти ще ми разкажеш една приказка, защото дойде време и аз да си лягам. След това и аз ще ти разкажа още една.

Роланд се заля в чаровен детски смях.

— Колко са глупави другите… Да си лягат толкова рано. А ти коя приказка искаш?

— Разкажи ми за себе си. Кой си ти?

— Аз съм аз.

— Така си е. И живееш в пещера, нали? — В главата на Ший изплуваха откъси от „Орландо Фуриозо“. Дали пък не бяха от „Песента за Роланд“… Много му се искаше да определи по-точно, но явно всичко беше наред, тъй като пациентът му го следеше с внимание. — А майка ти се казва мадам Берта. А как ти казва галено тя?

— Гъбка червенушка. Защото съм бял и румен като нея.

Ший въздъхна наум. Тази камара от мускули и мръсотия със сплъстени коси и набола неколкодневна брада беше толкова далеч от гъбките червенушки, колкото човек би могъл да си представи, но все пак съчетанието от бяло и червено представляваше известен напредък, тъй като това бяха гербовите цветове на Роланд. Поне така беше в откъса от книгата.

— А как още ти казват?

— Къдравия.

— Което си е истина — истина си е. А как изглежда баща ти?

Цупене.

— Не зная. Той се бие със саксонците.

— И още ли не се е върнал?

Намръщеното лице стана тъжно.

— Не знам.

— Знаеш, но не казваш. Добре, щом е така, и аз няма да ти разкажа приказка.

Роланд започна да подсмърча жално, но Ший не му се сърдеше. Сигурно е доста тежко да напуснеш замъка и да се преселиш в пещера, където храната никога не достига. Но остана непреклонен. Най-накрая Роланд престана да подсмърча и заговори:

— Мама каза, че е победил, а синдикът каза, че вече не трябва да живеем там, а на мен ми беше студено и се съпротивлявах. И видях дебел мъж да седи в един хан. И свиреше някаква музика, а на мен не ми хареса и бях изгладнял.

Ледът започна да се пропуква. Ший почувства надигащата се у него буйна радост и се огледа за Белфегор, но тя си беше отишла. Той се насили да изобрази добре премерено пренебрежение:

— Аз пък зная една по-хубава история.

— Не знаеш пък! Защото дебелият мъж е коронован крал и е брат на мама…

Пълната луна се издигна тържествено и занаднича към тях през короните на дърветата, след това бавно започна да се спуска към залеза си, а Ший продължаваше да изтръгва от паметта си, както и от тази на паладина, подробности от забравения му житейски път. Тъкмо когато се беше отчаял напълно, Роланд си спомни името Анжелика, склони глава и плака близо пет минути. Тъкмо когато се надяваше, че всичко ще се оправи — тъй като при споменаването на великана Ферагий паладинът беше грабнал огромен кокал от трапезата с боен вик, — Роланд започна да бърбори несвързано. Едва след полунощ, един доста неприятен час в този свят, рицарят отново скочи на крака и притисна очите си с длани.

— Сър — каза той, — не зная нито кой си, нито какъв си, но се срамувам от целувката, която ти дадох, тъй като съзнавам, че това не е поведение, достойно за паладин и благородник. Да не би да си вълшебник?

— Да речем, че поназнайвам нещичко за магията — каза Ший в необичаен прилив на скромност.

— Да се светят дните ти! Ако не греша, тук трябва да има и други от нашето братство. — Той погледна към луната, която губеше своята битка с мрака и продължи: — Да отидем при тях. Трябва да яхнем конете и да тръгваме, защото времето не чака. Тук ли е лейди Брадамант?

Девет

Лейди Брадамант не беше в къщата на старейшината, където паладините се бяха проснали в мъртвешки сън. Рейнолд лежеше по гръб и хъркаше като дъскорезница. И което беше още по-важно за Ший — лейди Белфегор също не беше там. Бойният му дух го напусна, но Роланд явно не споделяше настроението му.

— Хей! — ревна достойният рицар с мощ, която би потрошила стъклата на прозорците, ако ги имаше. — Нима ще се излежавате, когато имаме толкова много работа? Ставай, казах!

Ший успя да различи как в полумрака на стаята Астолф се обърна на другата страна, а хъркането на Рейнолд спря за миг, за да се поднови с нова сила.

— Стани! — ревна с фелдфебелски глас Роланд и най-неочаквано срита ясно очертаващата се тъмна купчинка върху сламеника, след което пред тях изникна фигурата на напълно разбудения Астолф, зад който с котешка пъргавина се изправи и Рейнолд, чиято ръка се стрелна към кръста. Проблесна стомана, но Роланд се разсмя и протегна ръце напред: — Кротко, кротко, благородни господа и първи мои приятели! Нима ще се бием помежду си, когато поганската заплаха тегне над империята на франките?

Рейнолд се отпусна, а Астолф хвърли няколко дърва в полузагасналия огън. Когато той се разгоря достатъчно, дукът погледна изпитателно лицето на Роланд.

— Да се надяваме, че всичко е отново наред! — подхвърли той.

— Да, приятелю, благодарение на този млад рицар. — Роланд посочи Ший. — Сър Харолд, ако не бях дал обет за бедност, дори вавилонските съкровища нямаше да стигнат, за да ти се отблагодаря. Но знай, че имаш десницата и сърцето ми във всички начинания, които не нарушават клетвата ми за вярност към император Карл. Пръстенът е у мен. А сега, благородни господа, време е да потегляме. — Той наклони глава на една страна: — Ето, вече чувам зова на бойната тръба!

— В такъв случай на тръбача трябва да му се е привидяло нещо — каза сухо Рейнолд. — Виж, добри ми Роланд, нощният поход за залавянето на Роджър надали ще доведе до някакъв резултат, а утре сутринта Астолф би могъл да полети върху крилете на вятъра и да го открие за нищожно време. Хайде сега да си починеш, а утре още с пукването на зората ще си опитаме късмета.

— Знаеш ли, той е напълно прав — намеси се дукът през прозявка. — Освен това бих се осмелил да ти напомня, че не е лошо да си вземеш баня, а и някои оръжия, преди да предприемеш каквито и да е други сериозни стъпки. Тази нощ няма почти никакви изгледи да заловиш…

Той млъкна и се втренчи над рамото на Ший, който се извърна със затаен дъх, за да види в рамката на вратата Белфегор с опънат, готов за стрелба лък. Пламъците хвърляха очарователни отблясъци върху красивото й лице.

Тя влезе неуверено в стаята и спря:

— Чух някакъв шум в къщата, господа, и реших, че…

— … има нещо, което те кара да потърсиш прегръдките ми… — довърши вместо нея Рейнолд.

— Не, тази нощ ще спя сама, както и през всички останали, когато става дума за теб, господарю. — Тя върна стрелата в колчана си и освободи тетивата.

— Ей! — реши да се намеси Ший. — Искам да поговоря с теб. — Щом тази отживяла техника беше постигнала чудеса при Роланд, имаше много добри изгледи и при…

Момичето сериозно кимна с глава.

— Рицарю, ти ми направи услуга. Можеш да ме придружиш до моето ложе.

— А къде е то? — попита Ший, когато стигнаха до вратата.

— Направила съм си легло в клоните на един от ей онези дъбове — каза тя. — Моето самотно ложе.

Ший се усмихна.

— Искаш да кажеш, че наистина въобще не си спомняш, че си ми жена? — И се замисли, че в най-добрия случай щеше да му се наложи да се бори отново с клаустрофобията й. Когато се беше оженил за момиче, което не беше спало в стая с легло, той беше установил, че такава грешка човек трябва да прави най-много веднъж в живота си.

Тя едва забележимо се отдръпна от него.

— Пак ли ще се опитваш да ме подлъжеш, господине? Сигурно си по-ловък съблазнител от господаря на Монталбан, но няма да се поддам на никакви съблазни.

Ший се усмихна отново.

— Дори не съм и мислил да се сравнявам с този едър зравеняк. Искам само да ми кажеш дали наистина не си спомняш нищо?

— Не, макар дори да не съм виждала Извора на забравата, от който той е пил. Аз съм си родена като свободен обитател на горите… но все пак има и още нещо. Не зная как съм се озовала в замъка Карена. Спомням си само, че попаднах при някакъв белокос магьосник, когото неговата благоверна наричаше сър Рийд… Пфу! — Белфегор се разтърси от отвращение.

— Какво е направил сър Рийд?

— Не той, а онзи едър глупак Роджър. Беше станал направо непоносим през време на посещението на господаря Дардинел и оръженосеца му Медоро.

— Какво? — разтревожи се Ший. — Какъв е този Медоро?

— Възможно най-милият момък на света. Беше толкова внимателен към мен! В същото време всички останали гледаха на мен като на дивеч. Дори ми се стори, че е по-предан към мен, отколкото към вярата си, която изисква от него да има четири жени…

— Боже мой, как е възможно да правиш такива неща! — кресна Ший. — Да ми говориш в лицето за двубрачие! Може би ще е по-добре да…

— Сър, рискувате да загубите благоразположението ми, като непрестанно повтаряте една и съща глупост, подобно на музикант, който знае само една-единствена мелодия.

— Добре, добре. Честно, скъпа, само се опитвам… Както и да е. Забрави за това! Кажи ми само как успя да се измъкнеш.

— Как ли? Ами единият от охраната се облягаше много невнимателно на тоягата си, та рекох да я взема за малко на заем. После строших два-три черепа и хоп — навън!

— Не те ли преследваха?

— Боже, разбира се, че ме преследваха, но аз съм доста бърза в краката.

Ший нямаше причини да не й вярва. Докато я гледаше като прегладняло коте под клоните на дъба, в чиято корона тя беше направила леглото си, той си я представи в червения й бански костюм точно такава, каквато беше на онзи излет край езерото с група приятели.

— Добре. Нека да се върнем малко по-назад. Не си ли спомняш първата ни среща във Феерия? Бяхме двамата с Рийд Чалмърс, а ти простреля лоузъла, който ни преследваше. А спомняш ли си атаката срещу ордена на магьосниците? Или поне битката с Бизиран и неговия дракон?

— Не. А трябва ли? Всички тези имена ми звучат доста странно, може би са от варварските страни.

— Разбира се, че трябва да си ги спомняш… както и някои други неща… — каза мрачно той. — Мисля, че бих могъл…

— … да ми направиш магия, за да отстъпя пред волята ти? Не, със сигурност ще те лиша от благоразположението си, макар да те поканих толкова великодушно да ме придружиш, за да ти направя услуга.

— Много съжалявам. Наистина. — Ший се замисли дали не беше редно да коленичи и да целуне ръката й, но реши, че каквото и да става, не трябва да се пречупва първи.

Тя протегна ръка и докосна неговата.

— При всички положения искам да ти направя тази услуга… и не заради искреното ти извинение, а просто защото ние от гората не обичаме несправедливостта.

— Каква несправедливост?

— Нима мислиш, че споразумението, което сключи с господарите, е истинско? Дук Астолф би могъл да е сдържан и добре настроен към теб, но не и господарят Рейнолд, който смята, че няма нищо нередно в това, да се мамят и грабят всички срещнати сарацини, към които без съмнение причислява теб и твоите приятели.

Ший се усмихна.

— И аз си мислех, че ще се опитат да ми избягат. Добре, вече ще внимавам много с тях.

— Няма да ти е от голяма полза. Астолф се готви да ти направи магия за дълбок сън и призори ще се измъкнат, без да те събудят. Предложи ми да ме вземе със себе си и да му стана благоверна, но аз не го искам.

— Този… извини ме за това, което си помислих. Смятах, че Астолф играе честно.

— О, да, той е добър човек, но законът му е в кръвта, както и на всички англичани. И когато Рейнолд му заговори за законния му дълг към императора и за това, как победата на християнството е сигурна, при положение че Роджър бъде задържан извън стените на замъка, как би могъл да си помислиш, че дук Астолф ще предприеме нещо друго?

Ший се замисли дълбоко.

— Дали Роланд ще им позволи да направят това, което са замислили? Той ми се стори много благодарен и сигурно ще иска да ми върне услугата.

Белфегор се засмя многозначително.

— Не бих заложила на него и старата си дреха. Той, разбира се, е най-съвършеният и благороден рицар и благодарността му не знае граници, но над всичко поставя дълга си към императора и войната срещу неверниците. В това отношение е по-тежък случай и от дук Астолф. Какво стана, той спомни ли си за пръстена на лейди Брадамант?

— Така каза.

— Толкова по-зле. Виж, замъкът Карена е главното свърталище на поганските магьосници и истинско змийско гнездо, в което може да се проникне само със силата на пръстена. Ако влезе, Роланд би могъл да го унищожи. Именно затова той ще запази пръстена.

Вероятно всичко казано от Белфегор беше истина. Ший си спомни, че когато Роланд изказваше благодарността си, беше направил уговорка за клетвата си за вярност към императора.

— Предполагам, че в такъв случай ще съм принуден да търся Роджър без чужда помощ… — изрече нажалено той. — Всъщност защо не дойдеш с мен?

— Аз? Какво да ти кажа… аз си живея свободно сред горите и изворите и жаля за Медоро… След като Роджър е избягал от замъка, вече съм свободна от обещанието пред дук Астолф да му помогна да се промъкне вътре.

— Защо тогава не ми помогнеш да открия Роджър?

— А защо да го правя?

Ший усещаше сухота в устата си.

— Ами за да възтържествува справедливостта или просто така… заради приключението и преживяванията… или нещо такова… — завърши неуверено той. — В края на краищата нали си обещала същото на Астолф.

— Но, сър, аз му бях задължена. Нали именно Астолф, а не някой друг, разгони потерята, която ме преследваше с коне и хрътки.

— Какво? Защо не ми каза по-рано? — Ший усети как в него се надигаше мрачното желание да извие врата на сър Рийд Чалмърс, който не беше обелил и дума за това. Вероятно е знаел, че не ще успее да задържи Ший и миг в замъка дори при беглото споменаване на нещо подобно.

— Да. Уби един и разгони останалите сарацини. Но стига вече, сър, лишаваш ме от сън без всякаква причина. Трябва да измислиш нещо много по-добро, ако искаш да тръгна с теб в преследването на Роджър.

— Ами-и… нали иначе той ще оглави войските на сарацините и ще спечели войната за тях? А и там може да откриеш… Медоро.

— О, сър Харолд! Нима искате да тръгна да преследвам мъже като онази едра мускулеста кучка лейди Брадамант? Мнението ти за хората, които връщат жеста ти, е много лошо… Не, дълбоко грешиш. Медоро, макар и поет, едва ли би пренебрегнал зова на бойната тръба, особено в такъв момент. Не, причината, която ми изтъкваш, е в противоречие с желанието ти. Измисли друга, която да е двойно по-убедителна.

„Значи навлекът отново е поет“ — помисли си Ший.

— Не се сещам за никаква друга причина освен тази, че те обичам безумно! — призна си решително той.

Белфегор-Белфиби затаи дъх за миг, след което протегна ръка.

— Ти откри ключа и си вече моят истински рицар. Договорихме се. Определям ти среща на същото това място веднага щом паладините потънат отново в сън. А сега върви, за да не се усъмнят в нещо. Вече прекалено дълго говорим насаме.

— А какво ще правим, ще откраднем конете им ли?

— Не, хипогрифа. Конят на Роланд е прочутият Беярд, който ще събуди господаря си за миг.

— Проклятие. Аз познавам един човек на име Беярд, но той надали би могъл да събуди дори себе си. Друго?

— Върви, господарю. Не, не — без целувки!

— Лека нощ! — каза Ший и се отправи към колибата, а сърцето му тръпнеше в надежда също като след пленничеството им при да дерга във Феерия.

Намери тримата паладини налягали около малкия огън в средата на стаята. Нарочно отворената дупка на покрива изтегляше около една трета от пушека.

Астолф се протегна с широката прозявка на човек, който се готви за дълъг сън, и започна внимателно да развива червено-синьо-кафявия си шал. Когато улови погледа на Ший върху себе си, каза гордо:

— Университетският. — След това обясни: — Не върви някак човек да носи вратовръзка в този свят, нали разбираш? Ето защо си поръчах това шалче в същите цветове.

— От кой университет?

— Уинчестър — каза дукът с все същата нотка на гордост. — Най-старият от всички. Мерлин на таблото на отличниците и всичко останало. Чудно нещо е държавната система за образование, макар и да не одобрявам особено онова, което наричат социализъм.

— А аз съм завършил държавния университет в Кливланд.

— Така ли? — Астолф го гледаше с неприкрито подозрение и Ший осъзна, че не беше улучил ваксата. Преди да успее да поправи нещата, Рейнолд надигна глава от сламеника си и промърмори недоволно:

— Ей, вие двамата, я да млъквате! Човек не може да си почине от вашите приказки!

— Правилно, но първо искам да съм сигурен, че сър Ший няма да ни урочаса нещо. Той е достоен и добър приятел, но нищо не пречи да се подсигурим за всеки случай. — Астолф скочи на крака по-пъргаво и от котка и след миг вече беше изтеглил огромния си меч, който насочи срещу Ший. — А сега, старче, легни кротичко и затвори очички, докато ти давам приспивателното.

Легнал на постеля от облачета бели,

чувстваш как заспиваш сред мъркане и трели.

Краката ти са тежки, ръцете — само спомен.

Ти вече си безчувствен, отпуснат и спокоен.

Ший, който съзнаваше, че в момента му правят магия за дълбок сън, се стараеше с всички сили да запази съзнанието си достатъчно будно, докато дойде време за противозаклинанието. Имаше едно с хартия… не, то беше за слабост… не… мислите му започваха да губят свързаността си.

Насам, о духове вълшебни, що носите съня,

и вие, братя мили, които гоните деня…

Магията беше нещо като хипнотичен сеанс и му беше много трудно да откъсне очи от движещите се пръсти на Астолф. Беше почти невъзможно да се съпротивлява.

В края на краищата…

Морфей, сън, дрямка, кома,

над тоз ви призовавам аз…

Като че ли имаше някаква история за това, как да се предпазиш от заспиване. Кралят на Златната река? Не… Ким… и там момченцето беше използвало таблицата за умножение. Припомнянето го подтикна да се насили. Три по три е девет… само не трябваше да заспива… тази част е прекалено лесна… шест по седем е четирийсет и две, шест по осем… Заклинанието продължаваше, сякаш никога нямаше да свърши… единайсет по тринайсет е сто четирийсет и три…

… и в името на всички

да спиш ти повелявам!

Край. Ший лежеше със затворени очи, но мозъкът му трескаво пресмяташе четиринайсет по седем. Гласът на Рейнолд достигна до него малко приглушено, сякаш паладинът говореше в съседната стая:

— И сега вече ще спи ли поне до утре по обед?

— Ще спи поне няколко дена — успокои го Астолф. — Ударих му тройна доза!

— Едва не ме успа и мен — призна си Рейнолд, след което се извъртя и подкара отново дъскорезницата.

Ший изчакваше, като горещо се молеше или носът му най-после да спре да го сърби, или поне Астолф да заспи, за да успее да се почеше. След това го засърбя и веждата, а после цялото лице — толкова непоносимо, че Харолд започна да го мръщи и криви с надеждата малко от малко да облекчи страданието си. Астолф се обърна и Ший замръзна, чудейки се дали едно похъркване от негова страна няма да е по-убедително. Реши, че няма да е, след което установи, че сърбежът се беше преместил в лявото му ухо. Дукът се извъртя още веднъж, пусна тежка въздишка и като че ли заспа. Но изминаха цели десет минути — всяка от тях най-старателно изброена от Ший, — преди да се осмели да отвори очи.

Огънят в средата на стаята се беше превърнал в меко червеникаво сияние, а малко по-нататък през отвора на вратата се виждаше сивкавият полумрак на нощта. Навън трябваше да е настъпило лъжливото зазоряване, тъй като луната беше залязла отдавна. Трите фигури около гаснещия огън се очертаваха като по-тъмни неподвижни петна в кървавочервения сумрак на стаята. В паузите между прохъркванията на Рейнолд се чуваше равномерното дишане на останалите двама паладини. Спяха дълбоко, но Ший предпочете да изчака още десет минути, преди да вдигне бавно ръка. Сивкавият мрак в отвора на вратата внезапно се оцвети в яркосиньо. След малко някъде в далечината протътна гръм.

Ший се замисли за калпавия си късмет. Ако бурята идваше насам, дъждът със сигурност щеше да прокапе през дупката в покрива на колибата и да събуди Астолф и вероятно Роланд. Трябваше да се измъкне на мига.

Той протегна предпазливо ръка и взе от сламеника своя меч и чалмата, които си беше подложил наместо възглавница. След това се изправи с един замах и тихо пристъпи до вратата, като пътьом откачи широката си връхна дреха от клина, на който беше закачена.

Следващата светкавица откри пред очите му небе, задръстено от буреносни облаци. Хипогрифът стоеше там, където го беше оставил Астолф, навел глава и притворил очи. Той потръпваше злочесто насън при всяка светкавица, а вятърът рошеше безмилостно перушината му. Когато Ший докосна животното, спънато с магията на Астолф, то дори не повдигна глава. За развалянето на магията щеше да отиде много време, а и не беше сигурен дали разполага с нужните познания. Първата тежка капка удари по дланта му. При следващата светкавица и последвалата я гръмотевица Ший остана с впечатлението, че чува викове откъм къщата на старейшината. Той усука дългите поли на дрехата около кръста си и хукна с все сили надолу по улицата към дъба на Белфиби. Когато стигна до края на гората, тя излезе пред него по-будна от кукумявка и напълно безразлична към леещия се дъжд.

— Те дали… — попита нещо тя, но гръмотевицата заглуши думите й.

— Мисля, че бурята ги разбуди — каза Ший, докато сваляше плаща си, за да я наметне. — Как ще се измъкваме оттук?

— Ха, ти си магьосник, а си взел да разпитваш мен. — Тя се разсмя весело, след което се обърна и изсвири тихо някаква кратка сърцераздирателна мелодийка, от която той успя да чуе само около една трета поради бучащата буря, сипещия се дъжд и свистящия в клоните вятър.

Ший обърна очи към селото и под проблясващата синкава светлина различи три тичащи фигури.

— Побързай — каза той, но в този момент дочу трополене зад гърба си и нечий глас се провикна:

— Ехе-ей! Кой ни вика-а?

А след това втори, по-близо, повтори въпроса:

— Кой ни вика?

— Бел… Белфегор от гората, дъщерята на… — Гласът й пресекна неочаквано.

— В чие име ни призоваваш? — попита първият глас.

— В името на Силваний, Церес и Извора на милосърдието.

— Какво желаеш?

— Да бъда отнесена от тук по-бързо и по-далеч, отколкото биха могли да сторят това човешките крака и конските копита.

Тропотът се приближи. Ший усети миризмата на мокри конски тела, а при следващата светкавица установи, че гласовете принадлежаха на табун кентаври, предвождани от едър кентавър с прошарена брада. Той заговори:

— Белфегор от планините, ние те познаваме под всичките ти имена, но кой е този с теб? Дали трябва да пренасяме и него?

— Да.

— Познава ли той тайнствата на гората?

— Не, но аз ги познавам, а той е приятел в беда.

Прошареният се възпротиви:

— Но ние сме заклети със страшна клетва да не взимаме на гърбовете си човек, който не е посветен поне в три от великите тайнства на гората.

— Ей! — викна Ший, който при проблясването на поредната светкавица беше видял как тримата паладини препускат с конете си към мястото, на което се намираха, с прекалено опасна за здравето му точност. — Какво, по дяволите, става тук? Онези юначаги ще са тук всеки миг.

— Има ритуали и клетви, през които трябва да си преминал, за да живееш свободно в гората, сър Харолд! — обясни накратко Белфегор. — Това не става за един ден.

— Добре, ти изчезвай, а аз ще се кача на някое дърво и ще се скрия добре.

— От очите, но не и от магията на сър Астолф. Само едно надуване на неговия рог и ще тупнеш долу като презряла круша. Значи оставаш? Лъкът ми не може да свърши никаква работа в този потоп, но с теб сключихме договор и ще пазя гърба ти с ловджийския си нож.

— Няма да се получи нищо — каза Ший, — макар да е много мило от твоя страна, че ми го предлагаш. — Преследвачите им бяха на около двеста метра от тях. Астолф яростно размахваше голия си меч и светкавиците мятаха страховити отблясъци върху острието му. Изведнъж го осени вдъхновение. — Чакай, чакай! Аз съм бил бойскаут и съм издържал всички изпити, положил съм всички клетви. Ще ме вземете ли в такъв случай?

— Какви ги говори тоя? — попита Прошарената брада. — Не съм чувал нищо за този орден…

Ший обясни с две думи за каква организация ставаше въпрос и какви познания и умения беше придобил в живота на открито, като поглеждаше нервно през рамо. Двама-трима от кентаврите сближиха глави и след миг Прошарената брада отсече:

— Сметнахме, че може да те качим, човече, макар за първи път да чуваме за подобни чудеса, но и да си ни послъгал, то не ще е в главното. Скачай!

Преди да бе успял да довърши думите си, Белфегор се бе метнала на гърба му. Ший се качи по-малко грациозно на гърба на съседния кентавър и установи, че беше мокър и плъзгав.

— Готов ли си, братко? — попита го кентавърът му и се вдигна на задните си крака.

— Готов съм. Дава-ай!

— Ехе-ей! — Кентавърът се втурна на подскоци, а несвикналият с такъв начин на придвижване Ший започна да се олюлява застрашително. — Хвани се за мен, братко, и се дръж здраво!

Ший обгърна с ръце човешката част от тялото му, извика от изумление и едва не се изтърва. Кентавърът беше женски.

Харолд погледна над рамото си. Последният отблясък на светкавиците, преди бегълците да потънат в гъстата гора, освети тримата преследващи ги паладини. Прогизналата и окаляна перушина на хипогрифа беше причината огромното и силно животно да изглежда далеч по-окаяно от мокра кокошка. Тази тъжна гледка той нямаше да забрави до края на дните си.

Десет

Кентаврите спряха върху малък хълм. Зад тях се възвисяваха склоновете на Западните Пиренеи, а напред се издигаше високото хълмисто плато на Испания. Първите слънчеви лъчи бяха обагрили в розово планинския хребет.

— Тук ще слезем! — отсече Белфегор. — Не можем да ви караме да препускате нататък. Ето къде е станът на емира, а нашите гори останаха далеч зад гърба ни.

Ший се смъкна от гърба на своя кентавър с изтръпнали крака, зачервени очи, схванат гръб и обложени зъби. Белфегор скочи пъргаво от своя и се приземи леко на пръстите на краката си, което накара Ший за пореден път да се възхити от жена си. Те поблагодариха на табуна кентаври, които им помахаха за сбогом и се втурнаха назад с весели викове, сякаш бяха препускали през цялата нощ само за загрявка.

Ший се обърна и заслони очите си с ръка. Успя да различи очертанията на някакво село, отстоящо на пет-шест километра от тях, чиито къщи бяха с бели стени и бели плоски покриви. А малките жълтеникави калпачета, струпани зад него, трябва да бяха палатките на Аграмант — пълководеца на правоверните.

Ший впи очи в Белфегор и не можеше да се начуди как беше възможно да изглежда толкова красива и свежа след цяла нощ езда.

— Да не би рицарите в твоята страна да имат навика да се втренчват така в дамите? — подхвърли хладно тя.

— Извинявай. Просто се чудех какво те накара да спреш и да промениш решението си снощи, когато произнасяше името си пред кентаврите.

Лека бръчка проряза челото й.

— Да си кажа право — не зная. Стори ми се, че някой е забулил паметта ми. Сякаш бях някоя друга, от друг свят, и езикът ми само изричаше думите на тази друга.

— Мога да ти помогна да разчистиш всичко това и то повече да не ти се случва.

— Не, вече се разбрахме, господин вълшебнико. Никакви магии повече! Ако искаш да продължим заедно в това начинание, трябва да ми обещаеш едно — да не опитваш за нищо на света каквато и да било магия върху мен. — Тя го гледаше сериозно, но лицето й постепенно се разтегна в кратка прозявка.

— Добре, добре! — съгласи се мрачно Ший. — Но не е нужно да прилагам магия, за да поспиш малко, нали?

— За Бога, не си далеч от истината. Само да можех да открия някоя пещера! — Тя се огледа жално наоколо. — Но тази страна е по-плоска от дъното на попска калимавка.

— Глупости, просто ще започнеш отново да спиш в легло, и готово.

— Отново ли? Аз никога не съм…

Ший сдържа усмивката си.

— Разбира се, че не си. Но мнозина го правят, без да умрат, а след време може дори да ти се стори приятно. — Той погледна към селото. — В това градче вероятно ще се намери поне една странноприемница, а и без това трябва да отскочим дотам, за да опитам да намеря Роджър.

Без да дава воля на съмненията си, тя тръгна след него по пътеката, която отвеждаше към селото. Въпросът все още висеше във въздуха, когато пристигнаха и се оказа, че действително имаше странноприемница. Това беше малка къща, която се отличаваше от околните само по сухия храст, прикачен на портата.

Ший потропа с ефеса на меча си. Над главите им проскърцаха капаците на прозорец и някакво противно лице се втренчи изумено в брадясалия мъж в сарацинско облекло и в златисторижото момиче с дълъг лък. След миг съдържателят с къс, прилепнал кожен жакет с все още непристегнати върви отвори портата. Но желанието им да получат стая и закуска явно го потисна.

— О, господарю на господарите — каза той, — трябва да знаеш, че нито в това село, нито в околните на няколко километра околовръст ще намериш дори врабче, за да залъжеш глада си, тъй като войската на емир Аграмант, да бъде благословен ятаганът му, изяжда всичко.

— Така да е — обади се Белфегор, — тогава ни дай стая, в която да се наспим и да заситим поне душите си със сънища.

Съдържателят стана още по-мрачен.

— О, милостива госпожо, нека Аллах ме предпази от гнева и разочарованието ви, но в бедната ми колиба няма стая с баня, където месечина като вас и храбрец като вашия господар биха могли да извършат ритуалното измиване.

Кракът на момичето започна да тупка застрашително по пода. Ший обаче се намеси навреме и предотврати скандала.

— Въобще не се тревожи! Ние наистина искаме само да си отспим, а освен това сме и християни, така че банята не е от особено значение.

Съдържателят го изгледа по съвсем различен начин.

— Е, щом сте християни, няма никакви проблеми, но трябва да платите десет дирхама за вход, тъй като такава е волята на владетеля на нашето село, който е не друг, а звездата на исляма, господарят Дардинел.

Ший чу как жена му затаи дъх и си спомни, че Дардинел беше господарят на поетичния Медоро, спечелил сърцето й. Освен това му се стори, че съдържателят или го лъжеше, или се опитваше да го издои, а най-вероятно и двете. Тези селски хитреци сякаш бяха лети по калъп във всички светове и във всички времена… Ший се почувства силно раздразнен, пресегна се и бръкна в гънката на пояса, в която беше сложил монетите на Чалмърс. Извади шепа, съвсем малка шепа, от тях.

— Слушай, мошенико! — изрече заплашително той. — Нямам време да се разправям с теб, а и дамата е изморена. Взимай това и ни давай стая, за да не опиташ от другото… — Ший многозначително посочи ефеса на меча си.

— Думата ти е закон за мен! — измърмори съдържателят и се отдръпна. — Щом е така, влезте в името на Всемогъщия Аллах!

Преддверието беше тъмно и вмирисано. От него тръгваха каменни стълби, водещи нагоре и надясно. Съдържателят плесна два пъти с ръце. Някъде отзад се отвори врата и от нея изникна гол до кръста черен негър, толкова нисък, че можеше спокойно да мине за джудже. На лицето му грееше усмивка от ухо до ухо, а скоростта, с която се приближи, говореше, че беше подслушал поне края на разговора. Съдържателят явно не хареса щастливото му изражение, защото го зашлеви зад ухото с такава сила, че го залепи за стената, след което процеди:

— Виж какво, тъп палячо, веднага престани да се хилиш! Заведи нашите гости в горната стая и им направи вечерно кафе според обичая, защото са пътували цяла нощ и искат да спят през целия ден.

Джуджето се изправи, като разтриваше ухото и врата си. То безмълвно посочи стълбището на Белфегор и Ший. Горната стая заемаше цялата площ на последния етаж и в нея бяха наблъскани десет легла, които по-скоро приличаха на ниски кушетки, издигащи се едва на около двайсетина сантиметра над пода, застлани с фини, проядени от молци персийски килими.

Белфиби ги изгледа с отвращение.

— Сър Харолд, просто се чудя защо вие, мъжете, се завирате в такива гнусни дупки, наместо да спите на чисто в гората!

Тя закрачи из стаята, като погледна първо през единия прозорец, а след това и през другия.

— Можеше и да е по-добре… — отбеляза Ший. — Но тук поне няма да ни навали. Хайде, моето момиче, ела и опитай поне веднъж.

Тя се прозя. Джуджето се дотътри отново по стълбите с табличка с две чашки, от които се носеше приятният аромат на прясно приготвено кафе. То я постави внимателно на едното легло и се поклони ниско. По-скоро поради затвърдените си навици от света на двайсети век, отколкото по някаква друга причина, Ший зарови пръсти в пояса си и му подаде една от странните монети. Дребосъкът се пресегна към нея, като не изпускаше от очи Харолд, когото явно подозираше в някаква непочтена шега.

— Хайде де! — подкани го Ший. — Вземи я. За тебе е.

Леко дръпване и тя се оказа в ръцете на джуджето, което започна да върти новопридобитата ценност в ръцете си, като продължаваше да не вярва на очите си. Ший вдигна чашката си, отпи щедра глътка и едва не се задави. То беше убийствено сладко — почти шербет. Той подхвърли на Белфегор:

— Тук навсякъде ли сервират такова кафе?

— Ами кафе като кафе. Ти какво искаш?

— Е, нали знаеш, че го обичам… — Той се усети навреме, реши напразно да не измъчва страдащата си от амнезия съпруга и продължи: — Предпочитам го малко по-иначе. Ей, Джордж!

Джуджето престана да се криви и препусна към него, като се закова на почтително разстояние и отмери три дълбоки метана. Ший попита:

— Имаш ли още от това, само че без захар?

Момчето от румсървиса сякаш изведнъж се поболя: то притисна с ръце корема си и започна да се полюлява и гърчи наляво и надясно, след това затвори очи, подскочи и изтича към прозореца, направи движение, сякаш скачаше през него, а след това посочи към Ший.

— За какво става въпрос? — попита Ший. — Не можеш ли просто да ми го кажеш?

Вместо отговор джуджето отвори уста и посочи вътре с пръст. То нямаше език.

— Много лошо, Джордж. — Ший се обърна към спътницата си: — Какво се опитва да ни каже?

Тя се засмя:

— Изглежда, иска да ти обясни, че напитката е толкова силна, че след още една чашка ще те накара да скочиш през прозореца. Но да ти кажа право, първата нямаше чак такова силно въздействие — отсече Белфегор и протегна ръка, за да прикрие поредната си прозявка, след това стана, избра си едно от по-чистите легла и се отпусна върху него.

— И аз така си мисля — призна Ший. Не искаше да започва спорове. Той се изтегна на съседното легло. Под килима вероятно имаше и слама, но при всички случаи за уморените му мускули грубият нар беше по-мек и от пухени завивки. — Приятни сънища, моето момиче.

Наличието на повече легла поне му спестяваше ритуалните жестове като полагането на меча му между двамата и всички останали глупотевини от рицарските романи. Макар че… ако мъжът е прекалено уморен, за да се покатери върху… Тъкмо потъваше в дълбините на съня и му хрумна, че джуджето може би искаше да им каже, че в кафето е сипан някакъв опиат, но мисълта му се изплъзна и той вече се носеше… Някой го разтърсваше, а бузата му гореше като от шамар. Проклетият съдържател!

— Разкарай се оттук! — изръмжа той и се освободи от разтърсващата го ръка.

Шля-ап! Вторият шамар му дойде прекалено много. Ший скочи и се извъртя, или поне се опита да го направи, тъй като някой ловко изви ръцете му зад гърба. Когато погледът му се проясни, той видя, че се намира в центъра на плътен кръг от въоръжени до зъби сарацини. А сред друга група, част от която се присъедини към неговата след ставането му, забеляза сиянието на червеникавите разчорлени коси на Белфегор. Държаха я двама яки бабаити. Единият от тях беше с насинено око, а другият — без чалмата си и с лице, което носеше пресни следи от двубой с дива котка.

— О, господарю — прогъгна гласът на съдържателя някъде отпред, — не те ли предупредих, че тези двамата са франки и насилници?

— Прав беше. Ти си истинска планина на мъдростта! — изрече някакъв властен глас. — Каква искаш да е наградата ти за това, че ми осигури наведнъж нова перла, която да краси ложето ми, и здрава десница, която да служи вярно на Пророка?

— Господарю, искреното ми желание е да мога да се къпя в лъчите на твоето благоволение и да получа полагащата ми се сума, за да покрия сметката. Този злочест франк е скътал в пояса си пари, които без съмнение е придобил в пладнешки грабежи на правоверни.

Притежателят на властния глас се обърна — беше висок, сух мъж с кръгло като чиния плоско лице:

— Провери дали говори истината! — разпореди той на единия от мъжете, които държаха Ший.

Харолд прецени, че нямаше никакъв смисъл да се съпротивлява, и си затрая.

— Истина е, господарю Дардинел — съобщи този, който го пребърка, — има у себе си четиринайсет дирхама и половина.

— Дайте ги на съдържателя! — разпореди Дардинел и като се обърна отново, добави: — Ще ме чакаш утре в палатката ми след часа за втора молитва, когато вече ще съм опитал тази франкска девойка. Ако тя се окаже млада разгонена кобилка, както ти ми каза, наградата ти ще е десет пъти по четиринайсет дирхама, а ако не е, ще получиш само два пъти по толкова.

— Ей! — провикна се Ший. — Не можеш да правиш такива неща с нея. Тя е моя жена!

Единият от бабаитите, които го държаха, му нанесе тежък удар в лицето. Дардинел видимо помръкна и се обърна към Белфегор:

— Истина ли говори тоя?

Преди да беше успяла да му отвърне, друг, малко писклив глас каза:

— О, господарю Дардинел, това е невъзможно. Когато за последен път видях това момиче в замъка Карена, тя не беше нито съпруга, нито вдовица, а свободна девица от горите, вдъхновение за перото на поета.

Плоското лице прокара влажен език по устните си.

— Има само едно разрешение… — каза най-накрая той. — Ще отсечем главата на това франкско куче и тогава дори и да се е омъжила за него, ще стане вдовица.

— Но по закон Божи — каза другият глас, който, доколкото Ший успя да забележи, принадлежеше на някакъв мургав младеж с изящни черти — човек не трябва да се отнася несправедливо дори към неверниците, защото това може да се обърне срещу него в деня на Божия съд. По закон, дори ако тази млада жена овдовее днес, трябва да изминат трите дена на ритуалното пречистване, преди някой да влезе отново в нея. Затова, господарю, смятам, че ще е най-добре да задържим и двамата на някое сигурно място, докато нашият кадия намери вратичката в тази правна плетеница. Освен това, о принце на войната, нима самият ти не спомена за силна десница, която да служи в полза на Пророка, да се свети името Му? За каква ръка ще говорим, когато няма глава, която да я насочва?

Дардинел хвана замислено брадичка и сведе главата си, защитена от заострен шлем с полумесец.

— Ех, Медоро — каза най-накрая той като че ли с леко озлобление, — говориш по-изкусно и от най-добрите правници. Човек ще си помисли, че самият ти си хвърлил око на девойката. Въпреки това не виждам в какво бих могъл да оборя думите ти.

Ший, който беше затаил дъх, изпусна дълбока въздишка на облекчение, а сарацините замърмориха одобрително.

Дардинел пристъпи към Ший и опипа бицепсите му.

— Как попадна тук, невернико?

— Имах известни недоразумения с някои от паладините на императора — отвърна Ший, като се надяваше това да го представи във възможно най-добра светлина, при това си беше чистата истина.

Дардинел кимна.

— А добър боец ли си?

— Участвал съм в някои схватки. Ако искаш да ти покажа, само заповядай на този, който е хванал дясната ми ръка, да ме пусне…

— Няма нужда. Ще служиш ли вярно на емир Аграмант в тази война?

Защо не? Ший не се чувстваше задължен за каквото и да било на паладините, докато настоящият избор щеше да му осигури достатъчно време, за да измисли нещо.

— Добре. Пишете ме в тефтера. Искам да кажа, заклевам се да съм на страната на милостивия ви емир и всичко останало, и така нататък, Аллах да ми е на помощ!

Дардинел кимна отново, но добави строго:

— Дори през ум да не ти минава, че това означава да запазиш собствеността си над тази жена. Дори ако кадията признае брака ви за законен, ти ще произнесеш ритуалните думи за развод, защото такава е волята ми. Но ако се държиш добре, ще ти дам за харем шестнайсет наложници от пленените — неупотребявани и с лица като месечини. Как е името ти?

— Сър Харолд Ший.

— Сър Хар ал-Шейх. Гледай ти чудо: едновременно и мюсюлманска, и назаритянска титла! И как успя да станеш шейх?

— По наследство — отвърна неопределено Ший. — Нали знаеш как е с родовете по границата… — добави той, когато си припомни за онези от Карена, след което почувства как хватката на бабаитите отслабна. Не, реши той, след като се огледа, и дума не можеше да става да скочи на всички едновременно и да измъкне Белфиби. Прекалено много от мрачните мъже държаха в ръце остри като бръснач ятагани.

Дардинел, изглежда, изгуби всякакъв интерес към него.

— Вържете девойката, но много внимателно, с копринен пояс! — разпореди се той. — Медоро, вземи този воин в твоя отряд и го въоръжи както подобава. Ще те държа лично отговорен за него.

Когато преведоха овързаната Белфиби край тях и тя погледна към Медоро, а не към него, Ший усети силна болка да пронизва сърцето му. Пред странноприемницата ги очакваха завързаните коне на арабите. Беше му адски неприятно, че нямаше как да се върне и поне да отсече главата на съдържателя, но отмъщението можеше да почака. Сега имаше много по-важни дела.

Когато се метна на седлото, едва не извика от болка. Мускулите по вътрешната страна на бедрата му се бяха вцепенили от дългата нощна кентавърска езда, но лека-полека се отпуснаха от масажа на високото седло и болките станаха напълно поносими.

Когато конният отряд напусна селцето, изпепеляващото слънце прехвърляше зенита. Ший си помисли, че след подобен опит щеше да му се наложи да прибегне до нещо по-силно от майсторската магия, за да убеди жена си да легне отново в легло.

Единайсет

Палатките бяха разхвърляни навсякъде в пълно безредие. Във въздуха се носеше тежко зловоние, което подсказваше, че санитарните съоръжения май бяха излишен лукс. Около палатките щъкаха мюсюлмани от всички размери и разцветки, но дори и най-развинтеното въображение надали можеше да си представи, че тук става въпрос за редовна войска. В действителност всичко напомняше най-вече на ориенталски пазар в празничен ден. Малки групички мъже се надприказваха разпалено и правеха пазарлъци или просто спореха; други спяха на земята, без да обръщат внимание на облаците мухи, които ги налитаха и пълзяха по лицата и телата им; отнякъде се разнасяше звън на ковашки чук. Когато конният отряд се запромъква покрай палатките, повечето мъже престанаха да спорят, а някои от спящите дори се понадигнаха да ги погледат.

Те започнаха да изричат на висок глас пиперливи и изключително интимни оценки за качествата на Белфегор. Ший усети как лицето му пламва и се съсредоточи върху мисълта за мъченията, на които му се искаше да ги подложи. Тя обаче не им обръщаше никакво внимание и вдигнала гордо глава, яздеше с достойнство върху дамското седло на завързания за предния кон арабски жребец. Не беше обелила дума на Ший от момента на залавянето им. Той не можеше да й се сърди, защото именно негова беше вината за това, че се бяха предоверили на онзи долен ханджия и че не беше успял да преведе правилно посланието на джуджето. Това беше прекалено лоша отплата за това, че го беше измъкнала от голямата каша предната вечер. Все пак въпросът беше…

Медоро го докосна по ръката.

— Ние сме оттук — каза той и поведе наляво, последван от трима или четирима от неговия отряд. След малко те стигнаха до голяма палатка на райета. Пред нея беше побит прът, на който висеше конска опашка. Медоро скочи на земята и отметна покривалото на входа. — Ще влезеш ли, о, Хар?

Вътре поне беше малко по-прохладно. Медоро му посочи купчината килими, струпана там, където платнена преграда разделяше палатката на две, и седна с кръстосани крака на съседната купчина. Макар да не беше голям специалист по източно килимарство, Ший прецени, че настланите по пода образци струваха цяло състояние. Младият мъж плесна с ръце. От вътрешното помещение изникна слуга с дълга рехава брада.

— Донеси ни хляб, сол и шербет!

— Думата ви е закон за мен! — поклони се слугата и се шмугна обратно.

Медоро се втренчи мрачно в килима пред себе си за около минута, след което каза:

— Искаш ли да извикам бръснар? Доколкото виждам, ти спазваш обичая на франките да бръснат лицата си. Ние сме лишени от удоволствието на подобна чистота.

— Идеята ти си я бива — каза Ший; който едва понасяше двудневната четина по лицето си. — А би ли могъл да ми кажеш какво се готвят да правят с нея?

— Мъдреците казват, че дървото на приятелството може да израсне само край Извора на сигурността — отвърна Медоро и отново потъна в мрачно мълчание до завръщането на слугата, зад когото се бяха изправили още двамина. Първият от тях носеше кана с вода и малък леген, който постави пред господаря си. Когато Медоро протегна ръце над съдината, слугата му поля да се измие и му подаде кърпа. След това повтори същото и с Ший, който се зарадва на това прекъсване на тягостното мълчание.

Вторият от тях носеше табла, върху която крепеше нещо, което изглеждаше като палачинка, и малка съдинка със сол. Медоро отчупи парче от „палачинката“, топна го в солта и го поднесе към лицето на Ший, който посегна да го вземе. Медоро ловко отдръпна ръката си и отново поднесе залъка към лицето му. Ший разбра, че от него се очакваше да отвори уста, и когато го направи, Медоро пъхна странното нещо в устата му и зачака. Вкусът му беше покъртителен. Но от него явно се очакваше още нещо; Ший на свой ред отчупи парче хляб, топна го в солницата и върна жеста. Слугата изчезна яко дим. Медоро вдигна чашата си с шербет и въздъхна тежко.

— В името на всемогъщия и милостив Аллах — каза той — споделихме хляба и солта и няма лоши чувства между нас. Написал съм поема на тази тема. Искаш ли да я чуеш? Може пък да успокои сърцето ти…

Поемата беше дълга и поне според мнението на Ший — доста безсмислена. Медоро си акомпанираше на лютня, която беше измъкнал иззад килимите, като изтръгваше от нея тягостни звуци. Ший седеше, пиеше шербета си (който се оказа силно подсладен портокалов сок) и очакваше търпеливо края. Някъде по средата на поредния сърцераздирателен куплет извън палатката настъпи раздвижване и се дочуха подвиквания. Медоро захвърли лютнята, грабна едно от по-малките килимчета и се изстреля навън за следобедната молитва.

Когато се върна, той се отпусна отново върху килимите.

— О, Хар! Значи е истина, че вие, франкските шейхове, разбирате от духа на Аллаха и на неговия единствен Пророк точно толкова, колкото свиня от кладенчова вода. Кажи ми, но съвсем искрено — наистина ли си умел воин?

Ший се замисли за миг.

— Откъде да зная? Влизал съм в двубои, когато се е налагало, но никога не съм участвал в истинска битка, ако имаш предвид точно това.

— Да. Да ти призная честно, в името на хляба и солта, самият аз съм като побит в пясъка камък. Всички тук ме обичат единствено заради стиховете ми, но въпреки това съм от стар и могъщ род и по традиция подлежа на военна повинност.

Той отново вдигна лютнята и изтръгна от нея няколко жалостиви тона.

— Може този грях да ми бъде опростен в Деня на дните. Господарят Дардинел нареди да бъдеш въоръжен. Да не си от онези франки, които се бият с копия? — Той изведнъж се разведри. — Знаеш ли, написах поема за проливането на кръв. Ще позволиш ли да зарадвам сърцето ти с нея?

— Може би малко по-късно! — устоя на порива му Ший. — Мисля, че най-добре ще е първо да оправим тази работа с оръжието, приятелю. Представи си, че господарят Дардинел реши да мине на проверка. Мисля си, че никак няма да му хареса, като види, че заповедите му не се изпълняват.

— О, Аллах, освободи ме от този живот, чието бреме е толкова непосилно за мен! — Медоро захвърли лютнята си в далечния край на палатката, където тя издрънча предсмъртно при удара си в някакъв твърд предмет и се разлетя на трески. След още миг мрачен размисъл Медоро плесна с ръце и разпореди на слугата с рехавата брадица: — Извикай тук оръжейника ми!

Оръжейникът беше трътлесто мургаво мъжле с черна коса и сближени, наситеночерни очи. Ший прецени, че е баск като Ешегарай, но говореше по маниера на мюсюлманите.

— Би ли благоволил господарят на господарите да се изправи? Хм, да — имам ризница, която ще прилепне върху тялото на Светлината на Изтока. Но как ще благоволите да се въоръжите? Малък кръгъл щит? А може би и тежък ятаган?

— Ако имаш някакъв средно дълъг прав меч с остър връх, който да мога да въртя бързо — поръча Ший.

Медоро май заспиваше от досада, свил презрително устни.

— О, шейх Хар! — каза оръжейникът. — Нещо такова сигурно ще може да се намери сред трофеите от Канфрано, но искрено ще ви посъветвам да размислите — франкските остриета не се точат добре и бързо се затъпяват.

— Нищо. Донеси един да го видя. Ако не ми върши работа, ще взема най-дългия и прав ятаган, който можеш да ми намериш. Но да е с остър връх.

— Аллах да ме порази, ако не сте от онези, които използват промушващата техника! Баща ми, който е бил ковач при принца на Хинд, ми е разказвал, че там имало такава техника, но очите ми никога не са виждали човек, който да я владее.

Медоро отвори очи, плесна с ръце и заповяда на слугата:

— Донеси друга лютня и кажи на готвача да приготви месо за вечерята на моя гост.

— Ти няма ли да вечеряш с мен? — попита Ший.

— Душата ми е свита. Ще се заситя с мислите си.

Той взе новата лютня, чукна един-два пъти върху нея и след това изтръгна протяжен стържещ звук, сякаш някой прокарваше пирон по лист ламарина.

Оръжейникът продължаваше да се върти наоколо и да се кланя:

— В такъв случай, о, господарю на господарите, ми се струва, че ще е най-добре да подсиля ризницата по раменете и по ръкава до свивката…

Медоро остави лютнята встрани.

— Вън, майсторе на данданията, чиято майка е била любовница на гнусен нерез! — кресна той. — Ако искаш, изкови и нова ризница и я изпрати тук, но престани да мелиш!

Когато ковачът взе необходимите му мерки и изчезна навън, а слугата се зае да подрежда съдовете с вечерята пред Ший, младият мъж отново захвана своите протяжни, убийствени поеми в съпровод на лютня. Това надали беше най-подходящата салонна музика, но Ший, който беше здраво изгладнял, успя да омете всички тежко подправени блюда. След вечерята изпи още една чашка захар с малко кафе, пред което бледнееше дори шербетът в странноприемницата. Медоро прекъсна свирнята си, колкото да обърне чашка кафе с него. Когато я повдигна към устните си, Ший го подпита:

— Искаш ли да споделиш с мен какво те яде отвътре? Държиш се така, сякаш днес е умрял последният ти приятел.

— Не — каза Медоро. — Днес намерих приятел, но… — Той остави чашката си върху подноса, вдигна лютнята и изпя:

Ах, горчиво ми е на душата онемяла,

за която любовта е птица отлетяла.

Като в заник чезне тя изнемощяла

и сълзи напират от жестоката раздяла…

Макар Ший да не беше особено впечатлен от поетическите качества на четиристишието, силно разтърсеният от въздействието им Медоро остави лютнята встрани и захлипа.

— Стегни се, приятелю! — окуражи го Ший. — Да не би всичко това да е заради нашата приятелка Белфиби… Белфегор?

— Така е. Истината ли говореше, когато каза, че е твоя жена, или беше просто хитрост, за да залъжеш моя господар Дардинел?

— Ами какво да ти кажа… — отвърна Ший. — Това е една доста заплетена история…

— Не се страхувай да разкриеш душата си пред другаря си, с когото си делил хляб и сол. Истинското приятелство е над всяка слабост, предизвикана от ревността, както казва философът Ифлатун.

Ший изчисли отговора си с прецизността на снайперист.

— Познавам това момиче от доста време. Но понастоящем нейният статус е точно такъв, какъвто е бил, когато си я срещнал в замъка Карена. Сега по-добре ли се чувстваш? — И тъй като Медоро само въздъхна на пресекулки, Ший добави: — Дали ще можем да наемем правник или нещо подобно…

— Чуй ме, шейх Хар — прекъсна го Медоро, — изглежда, разсъдъкът ти е помътен. Знай, че кадията със сигурност ще открие законен начин господарят Дардинел да вземе девойката за жена. Ако ти не изречеш думите за развод, ще ги произнесе самият кадия. Ах, как можах да се оставя някаква си жена да ме доведе до този хал? Знаех си аз, че тези червени коси са лоша поличба! Горкият аз! Единственото, което можеше да се направи, беше направено с тридневното ритуално отлагане.

Ший не се отказваше:

— Искам само да ти кажа, че всеки, който се опита да получи нещо от нашата любима без нейното съгласие, ще се опари жестоко.

Но сълзите на Медоро продължиха да се стичат. Ший се облегна назад и се размисли ядно. От глупостите, които ръсеше, нямаше никаква полза. Той се опита да уравновеси естествената си ревност от страстта на Медоро към Белфегор с факта, че момъкът му беше спасил живота в странноприемницата. Все пак Медоро знаеше да води играта по тукашните правила, а Ший разполагаше с едно оръжие, което още не беше използвал — вещината в магията.

— Знаеш ли къде са я отвели? — попита той.

— Как къде — в харема на господаря Дардинел!

— А знаеш ли дали Роджър… онзи от замъка Карена, нали си спомняш… се е присъединил към войските ви?

Жалостивото изражение върху лицето на сарацина се смени с гримаса на презрение.

— Дочух, че бил вече сред нас.

— Ти не го харесваш, нали?

— Аллах ми е свидетел, че ако чаша вода можеше да го спаси от ада, щях да му дам да пие огън. Последния път, когато бях в Карена и изпълнявах моята елегия за Фарагий — най-добрата от дългите ми поеми, — той изтръгна лютнята от ръцете ми.

Ший за първи път изпита топло чувство към онова биче, племенника на Атлантес. Но каза твърдо:

— Роджър ми е страшно нужен. Трябва да го отвлека и да го заведа обратно в замъка Карена. Ти ще ми помогнеш да свърша тази работа, а аз ще гледам да откача Белфегор от куката.

По красивото лице на младия мъж пробяга сянката на страха.

— О, Хар, Роджър е толкова силен, че и десетима не могат да излязат насреща му. Аллах да ни е на помощ, но двамата с теб ще сме пред него като мишка пред орел.

— Или приемаш, или отказваш! — предупреди хладно Ший. Всъщност най-силното му желание беше да измъкне Белфегор оттук, независимо от нищожните изгледи за успех. А изгледите да възстанови паметта на жена си бяха най-добри, ако успееше да я отведе при Рийд Чалмърс, който притежаваше далеч по-задълбочени познания както в психиатрията, така и в магията. А ако Медоро не беше съгласен да играе според правилата, можеше да се изметне в последния момент.

Някой извика пред входа на палатката. Слугата изхвръкна от стаята си и излезе да провери кой е. След малко влезе отново с голяма бохча, в която се оказаха оръжията и доспехите. Ший ги огледа, докато Медоро мрачно разсъждаваше. Мечът, макар и леко закривен в края като сабя и с баланс, пренесен към върха на острието, беше по-прав от всичко, което беше попадало в ръцете му досега, а оръжейникът се беше постарал да му изкове и остър като игла връх. Във вързопа имаше островръх шлем с къса стоманена наплетка, която да пази врата, остър кинжал, малък кръгъл щит от кован месинг и ризница. Доволен от огледа, той ги остави встрани и вдигна очи към Медоро:

— Е?

Младият сарацин го изгледа хитро.

— О, господарю Хар, смееш ли да се нагърбиш с неща, за които няма да е достатъчна и половината от армията ни?

— Ти не се тревожи за тези работи! — ухили се самоуверено Ший. — Все пак ще ти подскажа нещичко: падам си малко магьосник.

Медоро притисна слепоочията си с връхчетата на пръстите и каза:

— Един е Аллах и в Светите Писания е казано, че никой не ще умре, преди да е дошъл часът му. Заповядай и ще ти се подчиня като роб!

— Мислиш ли, че Роджър ще дойде, ако изпратиш да го извикат?

— Не, по-скоро ще затръшне завинаги вратата си за мен.

— Тогава ще се наложи ние да отидем при него. Знаеш ли къде точно се намират покоите му?

— Не е трудно да науча.

— Добре, но засега няма да го правим. Просто ти излагам плана. Колко души командваш?

— О, шейх, аз съм едва капитан при господаря Дардинел и командвам само осемдесет човека.

Ший не можа да се въздържи да не оплаче горко сарацинската армия, щом разчиташе на храбростта на капитани като този сантиментален женкар, но в момента нямаше никакво време да се задълбочава в изследването на проблема.

— А можеш ли да извикаш трима-четирима от тях тук?

— Думата ти е закон! — каза Медоро, който удари почтителен метан и се изправи.

Ший не хареса никак скритото пламъче, проблеснало за миг в погледа на сарацина. Спря го и каза:

— Задръж! Нека като начало опитаме само с един. Върху него ще проверим дали магията ще свърши работа, или не.

Медоро седна и плесна с ръце.

— Извикай Тарико ал-Малик да се яви веднага тук под страх от смъртна казън! — каза той на слугата. След това вдигна лютнята си и започна да подрънква леко, а обсипаната му със скъпоценни камъни гривна заискри на светлината на гръцкия фенер, който бяха запалили по време на вечерята.

— Ще ми услужиш ли за малко с гривната си? — попита Ший.

Когато въоръженият до зъби мъж влезе, Ший каза на Медоро да му заповяда да седне и да се отпусне, след което постави фенера пред войника. Младият сарацин продължи да подрънква на лютнята си, а Ший разлюля гривната пред очите на войника, като междувременно започна да повтаря на нисък глас онова, което беше останало в главата му от магията за сън на Астолф.

Магията, или хипнотичният сеанс, се оказа малко необикновена, но свърши работа. Мъжът подбели очи и сигурно щеше да падне назад, ако не беше облегнат на стената на палатката.

— Чуваш ли ме? — попита го Ший.

— Да.

— Ще се подчиняваш на моите заповеди.

— Като на заповедите на баща си.

— Емирът иска да изненада лагера. Дисциплината трябва да се затегне. Разбираш ли какво ти говоря?

— Всичко, което каза, господарю.

— Веднага след вечерната молитва ще изтеглиш ятагана си, ще хукнеш през лагера и ще започнеш да сечеш въжетата на палатките.

— Волята ти е закон.

— Ще отсечеш колкото е възможно повече въжета, независимо от това, кой какво ти заповядва.

— Слушам и се подчинявам.

— Ще забравиш за тази заповед в момента, в който трябва да започнеш да действаш.

— Слушам и се подчинявам.

— И ще забравиш кой ти е дал тази заповед.

— Волята ти е закон.

— Събуди се!

Мъжът примигна и се изправи със залитане, сякаш краката му продължаваха да спят. Когато се съвзе напълно, Ший го попита:

— Какви заповеди си получил?

— Трябва да охранявам входа на палатката на господаря Дардинел, но застъпвам след вечерната молитва. Но доколкото си спомням, господарят Медоро не ми е давал никакви заповеди.

— Ти си забравил. Трябва да изпратиш тук четирима мъже от отряда, нали, Медоро?

— Точно както го каза — произнесе разсеяно Медоро.

Мъжът тръгна да излиза.

— Имаше ли…

— Нищо друго! — прекъсна го твърдо Ший. Той погледна към Медоро, който се беше втренчил с възхищение в него.

— Истината ти казвам, шейх Хар! — успя да произнесе най-накрая той. — Сякаш пророците са слезли отново на земята. Мислиш ли, че ще изпълни заповедта ти?

— Ако не го направи, ще му спретна такава магия, че ще го накарам да си изяде шлема! — увери го Ший, който вече беше убеден, че може да разчита със сигурност на пълната подкрепа на поганеца. — Слушай, хайде когато влизат другите, да изкараш още някое от твоите ориенталски парчета. Мисля, че това определено помага за по-бързото им приспиване.

Дванайсет

Когато и последният от осемдесетте стражи получи заповедите си, Ший почувства умора. Медоро деликатно прикри прозявката си с длан и каза:

— Днес отхвърлихме толкова работа, че над лагера би трябвало да се спусне мракът на ада. После лесно ще успеем да измъкнем девойката от харема. Доста съм неспокоен, но съвършенството на плана ти ми вдъхва доверие. Сега ни остава само да поспим и да изчакаме волята на Аллаха.

— Само това не — каза Ший. — В моята страна имаме поговорка, че Аллах помага само на този, който си помага сам, а сега ни предстои да свършим още нещо. Става дума за Роджър. Нали си спомняш, че ми обеща?

Той се изправи и постави шлема на главата си, препаса меча и подмушна кинжала под пояса. Огледа ризницата, но реши да я остави в палатката, тъй като планът му налагаше отстраняването на всеки излишен грам тегло. Медоро го наблюдаваше нацупено.

Хълмът, върху който беше разположен лагерът, вече хвърляше дълга сянка върху долината. Ший не знаеше точния час на вечерната молитва, но предполагаше, че нямаше да се налага да чака дълго. Това означаваше, че ако искаше да получи Роджър като част от плячката на сложната операция, трябваше да побърза. Когато настанеше суматохата, щеше да е невъзможно да го открият.

Но Медоро беше гений в разтакаването. На всяка крачка той се спираше да се поздрави с този и онзи, като завързваше безконечни разговори за няма нищо.

Ший реши, че в този свят няма по-словоохотливи хора от сарацините.

— Слушай какво ще ти кажа — дръпна най-накрая Медоро той. — Ако не престанеш с бъбренето и не дойдеш с мен, ще ти спретна магия да извикаш Роджър на дуел.

До този момент Ший само беше чувал, че зъбите на хората тракали от страх, а сега вече чу и как става това. Медоро ускори крачка.

Роджър явно живееше също в просторна палатка, но при определено спартански условия. Двама свирепи наглед брадати мъже крачеха напред-назад пред входа й с голи ятагани в ръка.

— Искаме да видим Роджър от Карена — каза Ший на по-близкия от тях. Другият спря, приближи се и се присъедини към групичката около първия часови.

Първият часови каза:

— В лагера има още много палатки. Нека господарите да потърсят някоя друга, защото всички тук са приятели в името на Аллах. — Той държеше ятагана си на равнището на кръста просто за всеки случай.

Ший погледна над рамото му и видя залеза.

— Но ние трябва да се видим с него преди вечерната молитва — настоя той, докато се опитваше да се освободи от ръката на Медоро, която го дърпаше за ръкава. — Ние сме негови приятели, познаваме се от замъка Карена.

— О, господарю, принц Роджър със сигурност ще се вбеси. А е казано, че е по-добре човек да изтърпи нещастието, което Аллах му е отредил в определения час, вместо сам да си търси смъртта. Ако събудим господаря Роджър преди вечерна молитва, ще загубим главите си. Самият той се закле в брадата си да го направи.

— Той няма брада — възрази Ший.

Медоро продължаваше да го дърпа и му зашепна в ухото:

— Не ни остава нищо друго, освен да променим плана си. Тези двама доблестни мъже няма да ни пуснат за нищо на света. Нима ще изтеглиш меч срещу тях за срам и позор на исляма?

— Не, но ще опитам нещо друго… — каза Ший и се отдалечи. Медоро го последва колебливо зад съседната палатка, където се спряха. Ший дялна от едното от колчетата на палатката осем дълги трески. Втъкна две от тях под шлема си като рога и други две — под горната си устна като глиги. След това украси Медоро с останалите четири.

Всичко това трябваше да съставлява „соматичния“ според определението на Рийд Чалмърс елемент на магията му. Колкото до вербалния елемент, какво по-добро от преработен за случая Шекспиров стих? Ший започна да се върти на пета и да движи ръце според предписанията на Чалмърс, като тихо припяваше:

Джинове черни, джинове бели, рижи и сиви,

сплетете, сплетете, сплетете настръхнали гриви.

Непочтеният е честен и нечестният — почтен,

промени се, формо наша, със отлитащия ден.

— Добре — каза Медоро. — Хайде да опитаме.

Те излязоха иззад палатката. Войникът, с когото бяха разговаряли, се обърна и ги забеляза, след което успя само да извика прегракнало:

— Дяволи! — После захвърли ятагана си и драсна да спасява живота си.

Другият чернобрад мъжага също се извърна да ги погледне. По лицето му избиха петна, след което той нададе вече познатия вик:

— Дяволи! — Падна по очи и се опита да зарие глава в тревата.

Ший отметна чергилото на входа и влезе в палатката с ведра крачка. Вътре нямаше запален фенер и цареше сивкав полумрак, но нямаше как да не се забележи камарата от мускули върху застланите килими. Ший тръгна към нея, но в тъмнината стъпи върху някакъв предмет, залитна и неспособен да се спре, се стовари върху спящия в позата на хлебар, месещ огромен казан тесто.

Роджър се събуди на мига и скочи на крака с неподозирана бързина.

— Ла-Аллах-ил-Аллах! — викна той и откачи огромен ятаган от опорния кол на палатката. — Дяволи! Никога досега не съм се бил с дяволи! — Ятаганът му се издигна за удар и Медоро се сви и примря.

— Спри! — извика властно Ший.

Ятаганът замръзна във въздуха.

— Изчакай малко — заговори успокоително Ший. — Ние наистина сме твои приятели. Сега ще ти покажа.

Той отиде до Медоро, произнесе тържествено противозаклинанието и дръпна дългите до под брадичката глиги, в които се бяха превърнали клечките под горната устна на поета.

Нищо не се промени. Глигите си останаха все така остри и здраво закрепени. Устните на Медоро бяха изкривени в глуповата, изплашена усмивка. Гледката се допълваше от двата дебели биволски рога, подаващи се през дупките, които бяха пробили в шлема му.

Ший повтори противозаклинанието още веднъж на висок глас, докато се обливаше в топли вълни при мисълта, че също е окичен с подобни рога и глиги. И отново не се случи нищо.

Някъде в далечината ходжата нададе вой. Явно будилникът, или каквото използваше там за измерване на времето, беше подранил и сега той призоваваше правоверните на молитва. Скоро всички щяха да се съберат.

Ший изгледа дръзко Роджър и каза:

— Слушай какво, вече приказвахме достатъчно. Ние наистина сме джинове и сме изпратени тук от най-високостоящото началство да се бием с най-добрия воин сред смъртните. Но притежаваме някои ужасяващи способности, нали разбираш, и сме дошли само за да уточним нещата, така че въобще не си мисли да си играеш с дявола, още повече пък с двама дяволи.

Това обяснение звучеше невероятно смешно дори на самия Ший, но Роджър свали ятагана си и се ухили тъпо:

— В името на Всемогъщия Аллах дойде и моят звезден час. Надали има по-голямо щастие от това, да сразиш двама дяволи в битка.

Роджър се тръшна върху килимите с гръб към Ший, който започна усърдно да прави знаци на Медоро да седне до исполина. Харолд се надяваше Медоро да направи единственото, което можеше, а именно — да подхване някой безкраен разговор. Досадникът беше толкова изплашен, че се подчини безпрекословно, седна до Роджър и каза:

— При нас долу има една поема за битката с джинове. Дали твоя милост би искал да я чуе? А ако ти се намира и лютня…

— О, джин, искам да я чуя точно толкова, колкото и някоя поема за пикаещите кучета на пазара. Знай, че съм намразил вовеки поезията, откакто най-некадърният поет в целия свят, името му е Медоро, да го приберете дано, ме посети в замъка Карена.

Ший забеляза отровния поглед, който му тегли новоизпеченият дявол Медоро. На близкия кол беше окачен широк кинжал с тежка, обсипана със скъпоценни камъни златна дръжка. Той го откачи, хвана го здраво за острието и се загледа в тила на Роджър.

— Знай, о, господарю Роджър — възпламени се Медоро, — че този свят се движи единствено от песента и стиха. Тъй като самият Пророк, да пребъде името Му…

Над центъра на Роджъровия тюрбан надничаше къс стоманен връх, подсказващ, че под плата има шлем. Ако Ший го удареше, дръжката на кинжала щеше само да издрънчи върху стоманата, а Роджър щеше да се обърне и щеше да стане една…

Медоро се беше впуснал в буен словесен поток, който, както винаги, беше напълно безсмислен.

Ший се протегна, хвана стоманения връх и го натисна напред, като нахлупи едновременно шлема и чалмата върху лицето на здравеняка.

— Ей! — извика приглушено Роджър и се опита да стане.

Туп! Дръжката на кинжала се стовари върху бръснатия му череп точно на мястото, където се намираше продълговатият мозък. Комбинацията от шлем и чалма остана в лявата ръка на Ший, а якият като бивол бабаит се стовари на земята. Отвън се разнасяха последните подкани за молитва.

Край лявата глига на трескаво размахващия ръце Медоро се беше проточила тънка струйка слюнка.

— Ед-д-дин е Аллах! — запелтечи той. — А сега какво мислиш да правим?

— Остави всичко на мен и междувременно намери още няколко чалми. И не се притеснявай. Досега не съм те подвел, нали?

Добре запознатият с живота в боен лагер Медоро бързо откри чалми във вътрешното отделение на палатката, с които увиха Роджър като копринена буба и ги затегнаха на здрав възел. Той дишаше и това беше добре. Ший се надяваше да не е счупил черепа му. Времето се скъсяваше все повече и повече и представлението щеше да започне всеки миг.

Медоро се обади:

— О, господарю Хар, никога няма да успеем да се измъкнем оттук и що за страховита външност ни придаде?

— Млъкни! — каза Ший. — Не виждаш ли, че мисля?

— Ех, да имахме някой летящ багдадски килим…

Ший щракна с пръсти.

— Право в десетката! Знаех си, че съм забравил нещо важно. Бързо открий нещо, с което да напалим малък огън с много дим. И потърси наоколо някаква перушина. Не се опитвай да спориш! Нали искаш да зърнеш отново Белфегор…

Когато Медоро излезе от вътрешното отделение на палатката със сноп ароматни пръчици, декоративен плюмаж и чалма от рисувана коприна в ръце, завари Ший да работи трескаво. Самоукият магьосник беше уловил няколко големи сини мухи и с помощта на копринен конец от подгъва на Роджър ги завързваше една по една към ресните на големия килим, покриващ пода на палатката. Мухите подемаха жалките си опити да отлетят веднага щом ги пуснеше.

— Струпай тези пръчици на малка купчинка и разпали огън! — разпореди Ший, като придърпа килима, за да му освободи място.

Докато Медоро се опитваше да добие огън с огниво, кремък и прахан, Ший разкъса плюмажа и завърза отделните пера за ресните на килима. Навън май че ставаше нещо. Когато пламъкът заблиза пръчиците, отвън се чуха викове и тропот на тичащи хора. Пръчиците вдигаха остър, задушлив дим, а Ший се опитваше през кашлица да произнесе заклинанието, което беше съставил:

Бъди ти лек… кашлюк… като есенно листо.

Бъди ти по-лек и от облаците бели.

Извиси се в небесата с нас ведно,

към свободата мила всички ний поели,

на крилете твои мощни полетели

като същи джинове… кашлюк… връз тебе и ифрити,

кой ще може да премери скоростта си с нас?

Духове небесни в теб влагат сили скрити.

Трябва ти да ни измъкнеш в този труден час!

Кашлюк, кашлюк, кашлюк…

Димът изчезна. Килимът започна да помръдва, като отделни негови части се повдигаха, а после се отпускаха обратно на земята с леко пошляпване. Суматохата навън нарастваше. Джинът Медоро триеше с две ръце подлютените си от дима очи.

— О, шейх Хар — каза възхитено той, — ти разбираш и от поезия? Макар да трябва да призная, че отсъствието на съпровод на лютня снижава качеството й. Освен това на шестия стих пропускаш стъпка, а и краят е някак неубедителен.

— Не ме занимавай с литературна критика, ами вземи да ми помогнеш да преместим тоя слон върху килима! — скастри го Ший.

Те увиха здравеняка в един по-малък килим, преди да го поставят върху — както се надяваше Ший — летящия. Очите на пленника им се отвориха и той втренчи в тях поглед. Когато успя да различи надвесените над него лица, той се вглъби в дълга усърдна молитва.

Ший отметна чергилото на палатката и се огледа. В спускащия се мрак със сигурност ставаше нещо. Групи мъже тичаха насам-натам из лагера и крещяха с цяло гърло.

Докато Ший наблюдаваше, една от големите четириъгълни палатки с байрак на върха се сгърчи и започна да се нагъва към земята.

— Сядай и се дръж здраво! — обърна се той към Медоро, след това също се покачи на килима, който продължаваше да се повдига дори под тежкото тяло на Роджър. Като се изправи в цял ръст, Ший замахна с меча си срещу покрива на палатката и над главите им се откри гледката на индиговосиньото небе, върху което блещукаше самотна звезда. Той приклекна и издекламира:

През процепа, що мечът ми откри,

в небето нощно ти се издигни!

Кръц! Нечий меч отсече едното от въжетата на палатката. Кръц! Последва го и второ.

— Стой в името на Аллаха! — ревна страховит глас навън.

Ший довърши:

Плавно и устойчиво лети

и към нас дълга си изпълни.

Палатката се свлече на земята, а килимът се издигна през разреза с развети ресни.

Тринайсет

Някакъв гологлав гавазин и единият от Медоровите резачи на въжета се препираха толкова ожесточено, че не забелязаха килима, който се издигна над главите им. Лагерът под краката им се беше превърнал в същински ад. Навсякъде се сгърчваха и рухваха палатки. Някои от тях бяха големи като циркови куполи и падането им представляваше внушителна гледка. Под стелещите се пластове плат мърдаха неясни фигури, а на места имаше масови сбивания. По-надолу по хълма една от огромните палатки избухна в пламъци и разпръсна падащия мрак, а около нея трескаво зашетаха хора, които се опитваха да я изгасят със смешно малки кофички вода.

Килимът се движеше вълнообразно, като не пренебрегваше и страничните приплъзвания. След няколко опита Ший установи, че можеше да го управлява, като подръпваше и отпускаше ресните на водещия му ръб. Но по-нататъшните експерименти го убедиха, че насочването му беше изключително деликатна работа и че трябваше много да внимава, за да не изръси всички пътници на земята. При последвалото рязко гмурване Роджър се изтъркаля и почти напълно се разпови от допълнителния килим. Медоро, макар и невечерял, се беше обагрил в наситенозелено.

— Къде е? — провикна се Ший.

Медоро посочи към най-голямата от палатките, издигащи се на един от многобройните заоблени върхове на хълма. Шатрата на Дардинел. Ший подръпна ресните и килимът покорно пикира натам.

Сама по себе си шатрата съставляваше малко градче. Около основния купол бяха пристроени голям брой по-малки палатки. Тежки балдахини ги свързваха с него. Сред тях се открояваше високата фигура на самия Дардинел на гърба на неговия жребец, зарбиколен от група офицери — също на коне.

— Къде е харемът? — попита Ший.

Медоро сложи длан върху глигите си в усилието да потисне поредния позив за повръщане, а с другата си ръка посочи към една продълговата палатка, разположена встрани от основния купол.

Поради рязкото пикиране гласът на Ший достигна до слуха на групичката на хълма и всички обърнаха лица към тях. Офицерите нададоха викове, а някои от тях дори се изхитриха да хвърлят копията си срещу налитащия килим. Преди разгневените воини да се бяха окопитили напълно, килимът прелетя над главите им и се устреми към харемната палатка. При първия полет над нея Ший, който започна да управлява само с лявата ръка, извади с дясната меча си и направи щедър петметров разрез в плата на покрива. След това направи остър завой и се втурна назад към разреза.

— Залегни! — заповяда на Медоро той и подкара право към отвора, който междувременно се беше разширил достатъчно благодарение на опъна на въжетата. Единият рог на Ший се закачи за миг в ръба на прореза, но без усилие разкъса плата. Вече бяха в харема.

Помещението беше пълно с жени, а килимът летеше толкова ниско, че ако Ший се протегнеше над ръба, можеше да се ръкува с тях. Жените обаче не бяха настроени за ръкуване. Те се пръснаха наоколо с писъци: „Дяволът! Дяволът! Дяволът!“ А Ший ги окуражи допълнително, като се надвеси над ръба и поръмжа зловещо.

Килимът прелетя плавно до най-близкото вътрешно отделение и спря веднага щом водещият му край се опря в плата, а ръбовете му продължиха вълнообразното си движение, сякаш бяха криле на морска мантия. Ший се протегна и отметна чергилото от камилска вълна. Следващото отделение представляваше кухня, съвсем празна, ако не се брояха походните мебели. След него имаше още едно празно помещение, ако не се смятаха барикадиралите се в него двама евнуси, които се опитаха да ги улучат с чинии. Те пищяха с цяло гърло, а единият дори се опита да премине под килима и да ги обгради, но Ший вече напредваше в следващото отделение.

— Проклет лабиринт! — изруга Ший. Шумотевицата навън се приглушаваше от дебелия плат на стените до тих шепот. Следващите две отделения също се оказаха празни, след което вечерната прохлада отново облъхна лицата им. Ший успя да различи на фона на горящата в далечината палатка силуетите на двама пеши войници и на един конник. Той бързо обърна килима назад и когато стигна до харема, отново премина през прореза. Мина за втори път само през кухнята. Цялата палатка се разтърси и олюля под ударите на резачите на въжета.

Въпреки това Ший насочи изтребителя си към единствения непроверен изход. Удар с меча, чергилото се свлече… и попаднаха право в целта.

Отделението, което Дардинел използваше за най-лични наслади, беше пълно с красиви вещи. До срещуположната стена под изящно кандило, над което се виеше на тънки струйки тамянен дим, върху безценен килим купчина безценни възглавници образуваха най-невероятното легло, което бяха виждали очите на Ший. В средата му се очертаваше самотна фигура.

Ший се опита да спре килима, като подръпна ресните, но това само го издигна към тавана. После ги дръпна надолу и полетя към пода. Отначало смяташе да забере девойчето на скорост като героите в уестърните, но след това премисли и се отказа — беше прекалено рисковано. При всички положения трябваше да направлява килима поне с една ръка, а и не можеше да очаква никаква помощ от Медоро.

Той направи завой и когато тръгна да облита наново стаята, изрецитира:

Вълна, стан, килим, ресни,

под, небе, звезди, луна!

Плавно спри и замръзни,

да спасим прекрасната жена!

Килимът спря. Разстоянието до пода беше голямо, а моментът — изключително неподходящ за навяхване на глезените. Ший обаче се провеси на ресните, след което се пусна. Приземи се насред възглавниците на ръце и крака и се изправи бързо на колене.

Фигурата върху леглото се претърколи, впи в него яростен поглед изпод побелелите си разчорлени коси и изръмжа гневно.

— Вай, вай, вай! — изпищя отгоре Медоро. — Това е самият емир! Дошъл е сетният ни час. Един е Аллах!

И действително емир Аграмант, повелителят на правоверните, закрилникът на бедните, справедливият и милостив господар на Хиспания, лежеше там, овързан и стегнат като добиче на заколение. От устата му стърчеше собствената му чалма.

— По дяволите! Отново магии! — произнесе гласът на Белфегор зад гърба му. Ший се обърна и я видя изправена, стиснала в ръка дълъг кинжал и готова във всеки миг да се хвърли отгоре му.

— Стой! — извика той. — Аз съм Харолд, не ме ли позна?

— Ти, рогати дяволе, да си господарят Ший? Не-е, невъзможно… макар гласът ти…

— Хайде стига, не ме ли познаваш? Това е просто шегичка, магическа шегичка. Другият дявол там горе е приятелчето ти Медоро. Сега схвана ли? Дошли сме тук, за да те спасим.

— Не, това е някакъв долен номер. Човек ли си, животно ли си, само не се приближавай, защото ще си изгубиш главата!

— Медоро! — провикна се Ший. — Не иска да ни повярва. Спретни й тогава една поема, та да се научи.

Ако се съдеше по изражението на Медоро, музата му беше по-скоро гневна, но той старателно прочисти гърло и начена с виещ глас:

Доверието в нас изгубило е вече свойта сила,

но се вгледай по-дълбоко и добре във нас, о, моя мила!

Никой да избягаме оттук не ще ни позволи,

затова на магията на Хар се подчини!

И сърцето ми разбито е, и страстта ми — потушена.

Закрила само от Аллах душата вижда примирена.

— Като че ли започвам да ви вярвам — каза Белфегор и лицето й се отпусна. — Това създание наистина говори с гласа на Медоро. Какво сте замислили този път, приятели мои?

— Скачаме върху килима и изчезваме оттук — обясни подробно Ший.

Момичето се изправи на пръсти, но не успя да достигне килима.

— И как смяташ да го направим?

— Трябват ни няколко чалми — отговори делово Ший. — Къде можем да намерим?

Белфегор притича до големия сандък в другия край на палатката.

— Тук! — каза тя и отвори капака му.

Сандъкът беше пълен до горе със старателно сгънати и подредени копринени чалми. Ший завърза здраво няколко от тях и хвърли единия край на импровизираното въже на Медоро, който го улови, като подръпна за проба и задържа втория край, докато Белфегор се изкатери до килима. След това се хвана с две ръце на най-долния от възлите и започна да се катери, но в същия миг въжето се отпусна и той тупна по гръб на земята, а горният край го плесна по лицето.

— Ей! — изкрещя Ший, като скочи и в бързината стъпи върху емира. Когато Медоро се наведе над водещия ръб на килима и изломоти нещо, погледът му не вещаеше нищо добро. Краят на летящия килим се повдигна и той леко промени положението си.

Ший тъкмо се готвеше да каже нещо по-силно, но преди да беше успял да намери точните думи, над ръба се надвеси Белфегор и му подвикна:

— Хвърли насам единия край! — Тя го улови, усука въжето около кръста си и викна: — Качвай се, сър Харолд!

Ший се поколеба, изплашен, че може да събори момичето отново долу; все пак тежеше над осемдесет килограма. Но точно в този миг в отделението за плътски наслади с бойни викове и размахани ятагани нахлу отряд евнуси. Ший се изкатери по копринените тюрбани със завидна скорост, след като хвърленият срещу него кинжал просвистя край главата му.

— Разкарай се оттук и ме остави да си свърша работата! — просъска той на Медоро и го изтласка отново на мястото му. След това пое управлението в свои ръце, каза нещо на килима и се устреми към изхода на пристроената палатка. Само миг, и прохладата на спускащата се вечер облъхна напрегнатите им лица. Пожарът в долния край на лагера все още озаряваше всичко наоколо.

Ший издигна килима до височина, на която облакът от вражи стрели не можеше да ги достига, и се обърна към Медоро.

— Сега какво ще ми кажеш за свое извинение? Трябва да е нещо адски убедително.

— Ами… такова… аз… приятелю Хар, нека щитът на хляба и солта, които сме споделили, пресече пътя на меча на твоята ярост. Прави са думите на Ал Ка’сун, че само този, който прозира в множество сърца, може да прозре в своето собствено.

— Вай, горкият аз, най-злочест сред людете! — Той наведе нещастно глава, а обсипаните му със скъпоценни камъни гривни проблясваха, докато се биеше в гърдите. — Твоят беден слуга нямаше никаква задна мисъл, но когато изпусна края на въжето, той реши, че е изгубил всичко, и се подготви да те жали до края на дните си. Но Всемогъщият Аллах те съхрани, о, радост за очите ни.

— Мръсен поганец! — процеди през зъби Ший. — Значи си се готвел да драснеш и да ме зарежеш, а след това да съчиниш някоя от убийствените си поеми по повода. Това ли си мислеше, а? Казвай!

— Не, аз съм проста тревичка в бурята на твоя гняв и душицата ми е свита, братко мой! — каза Медоро, пресегна се с две ръце към широкото деколте на ризата си и драматично разкъса цели пет сантиметра от него.

Ший вече беше забелязал, че точно на това място ризата му беше кърпена най-малко шест-седем пъти и явно ставаше въпрос за някакъв затвърден навик на младежа.

— След като няма прошка за това, по-добре е да подиря смъртта — продължи Медоро.

Две едри сълзи се отрониха от очите му и заблестяха върху връхчетата на глигите му.

Белфегор го прегърна през рамото.

— Горкичкият ми той! Не тъжи! Сър Харолд, държа да ти кажа, че не е почтено да утвърждаваш точно по този начин превъзходството си над злочестия младеж, защото той е трубадур и нежна душа и не мисля, че е много рицарско да се усъмняваш в най-искреното му желание да помогне в това ни начинание.

— Добре, добре — подигра я Ший. — Той е герой на героите и всеобщ любимец. Само се чудя защо ти развалихме рахата. Толкова си беше добре там, долу, когато ти се натресохме неканени.

Сега беше ред на Белфегор да се засегне, тъй като я гледаше с отмъстителен присмех.

— Засрами се! — каза тя. — Ако можеш да ме омагьосаш така, че да загубя всякакво чувство на благодарност, смятай, че ще си успял да ми върнеш жеста, който направих за теб.

Ноздрите й гневно трептяха. Ший се почувства отвратително и се съсредоточи върху навигаторските си задължения, които бяха идеалното за момента средство за повдигане на духа…

След като се успокои, Ший реши, че беше доста незряло от негова страна да стоварва гнева си върху Медоро, който без всякакво съмнение беше от шизоидните типове, които реагират с разложение на личността на всеки по-голям стрес, и че именно той, дипломираният психолог Харолд Ший, го беше въвлякъл в условията на игра с напълно необичайни правила. Но на глас изрече само:

— Добре, приятели мои, не смятам, че е нужно да се караме повече. — Той много ясно осъзнаваше, че в основата на караниците беше именно неговото поведение, но беше също така и водещата личност в малката им групичка и знаеше, че всяко извинение би подронило авторитета му. — Към замъка Карена, нали така?

— Лъкът ми — обади се Белфегор. — Без него съм като без ръце. Ако имаме късмет, бихме могли да го намерим в странноприемницата, където бяхме отседнали. Ще бъдеш ли така добър да насочиш килима натам, сър Харолд? — Тонът й все още беше доста хладен.

— Идеята не е лоша — каза Ший, докато насочваше изтребител с ловки подръпвания към селцето. — И без това ми се искаше да си кажа две-три думи с ханджията, а сега съм и подходящо издокаран за случая! — добави той и гордо поглади глигите си.

Ший усети как зад гърба му момичето си потърси по-удобно място и най-накрая седна върху навития около Роджър килим. Отдолу се дочуха приглушени думи и гневно ръмжене. Белфегор подскочи рязко и опасно разлюля килима.

— Какво става тук, да ни би летящите ти килими да са и говорещи?

Ший се усмихна през рамо.

— Това е твоят добър стар приятел Роджър Каренски. Ще го караме обратно на чичо.

— Наистина ли? — Тя отви единия край и погледна внимателно, за да различи нещо в спускащия се мрак, след това се разсмя звънко. — Не-е, това е наистина страшно забавно. Сър Харолд, възвръщам ти достойнството на мой истински рицар. Ще ми позволиш ли да си отрежа едното от тези огромни уши за трофейната ми сбирка? — Тя измъкна малкия си и много остър ловджийски нож и килимът се разлюля отново, тъй като ужасеният Роджър се опита да се съпротивлява. Дяволското лице на Медоро отново беше оцветено в наситенозелено. Ший подхвърли през рамо:

— Отряза ли го вече, приятелко? Побързай, защото вече пристигнахме.

Селото беше под краката им. Прозорците на странноприемницата бяха осветени в лимоненожълто. Ший направи една обиколка около сградата, след което изравни килима с прозореца на горната спалня и погледна вътре. В стаята нямаше никой, само малък светилник гореше на някаква ниска масичка.

— Не го виждам — каза той, — спомняш ли си къде си го оставила?

— Мисля, че го оставих до себе си на леглото… заедно с колчана — колебливо каза тя.

— Сега върху леглото няма нищо. Медоро, ние с теб ще влезем да потърсим. Красавице, ти оставаш тук и следиш килимът да не се отдалечава от прозореца, защото може да ни се наложи да се оттегляме с бягство. Управлява се с подръпване на ей тези ресни тук. Ако Роджър реши да лудува, позволявам ти да му клъцнеш и двете уши.

Медоро предложи плахо:

— О, братко мой, господарю мой, няма ли да е по-уместно аз да остана тук и да ви изчакам, защото мога да защитя килима от чуждо посегателство, а и не бих могъл да позная лъка, тъй като за мен всички те са едни и същи?

— Не! — отговори изчерпателно Ший. — Тръгвай!

Той се промъкна предпазливо през прозореца и протегна ръка, за да помогне на Медоро. Преровиха спалнята от единия до другия край, като повдигнаха подред всички килими и огледаха всеки ъгъл, но не откриха дори и следа от лъка и колчана.

— Иншаллах! — прошепна Медоро. — Значи така ни е било писано и нико…

Той млъкна и се заслуша в приближаващия се конски тропот и след това в гласовете отдолу. Някакъв мъж каза почтително:

— Ханджи, дали случайно в кервансарая ти не се укриват бегълци от закона и от Повелителя на правоверните?

— Вземете ми главата, ако има нещо такова! — загъгна гласът на съдържателя. — Само да подозирах нещо подобно, веднага щях да ги предам овързани на слугите на принца. И защо сте решили, че ще са в моя кервансарай?

Другият глас отвърна:

— Аллах ни е свидетел, сърцата ни са свити и като че ли някакво проклятие лежи над тази наша война за сразяването на назаряните! За кой дявол иначе щеше господарят Дардинел да води онази франкска червенокоса вещица, която събуди ревността на синовете на Нечестивия. Още с падането на залеза лагерът ни беше нападнат от цяла армия яростни джинове, всеки от тях висок колкото трима мъже, и с по четири медни криле на гърба, които започнаха да събарят палатките ни, сякаш са играчки. Слава на Аллаха, жертвите не бяха многобройни, макар мнозина да се разбягаха в паника, та сме тръгнали да търсим бегълците, а като ги изловим, ще бъдат овързани и под краката им ще бъде разпален огън, за да се научат вече да не дезертират.

Съдържателят явно ги въведе, за да им покаже, че няма никой, защото гласът му заглъхна някъде из долните стаи и известно време се дочуваха само стъпките им. Но след миг гъгненето се поднови:

— … спалня, която е незаета.

Медоро дръпна Ший за ръкава и го погледна изпитателно. Ший изтегли меча си и след като допря плътно устни до ухото на съдявола си, прошепна:

— Извади меча си. След тия небивалици, които наговориха, сигурно няма да е много трудно да ги наплашим. Когато скоча и надам вик, прави каквото правя аз!

Той размаха оръжието си, Медоро извади ятагана си и също го развъртя с несигурна ръка. Стъпките се заизкачваха към тяхната спалня. Ший скочи на площадката пред стълбището тъкмо когато двамата войници, следвани от съдържателя, бяха стигнали до средата му.

Нямаше начин да не им се беше сторил поне сто метра висок, когато налетя върху тях. Медоро се втурна след него с още по-смразяващ кръвта вик. Мъжете на стълбището нададоха ужасени писъци и хукнаха да се спасяват, като пътьом се сблъскаха с ханджията и всички заедно се търколиха до входната врата. След три-четири секунди кълбото от тела и крайници се разплете и войниците се изстреляха през вратата. Последен се изправи съдържателят. Той се беше забавил прекалено дълго и когато стигна до вратата, тропотът на конските копита вече отекваше в далечината. Той беше вдигнал двете си ръце, сякаш се канеше да съблече през глава дългата си риза, а устата му беше отворена за писък, който така и не можеше да нададе — както двигателната система, така и гласните му струни изглеждаха напълно парализирани.

Сърце не му даваше да посече жалкото старче, затова го почерпи с плътен ляв прав. Съдържателят падна покосен като английски боксьор тежка категория и се претъркулна. Зарови лице в ръцете си в очакване на края.

— Иди да се огледаш за лъка, докато аз се позабавлявам с този младеж! — каза Ший и заби крак в ребрата на съдържателя.

Медоро се плъзна покрай тях, като въртеше широко разтворените си очи. Той сигурно си мислеше, че Ший се готви да дялка на живо стекове от злочестия ханджия, но Харолд се задоволи само да го боцка изнервящо с върха на меча си. Най-накрая младият сарацин се върна, размахал победоносно лъка, и каза:

— Всемогъщ е Аллах, наистина го намерих.

— Виж какво, приятелче — обърна се към съдържателя Ший, — не ти знам името, но ако искаш да поживееш още някое време, ще останеш да си лежиш тук кротко и ще броиш много, много бавно до сто. След това можеш да станеш и да разкажеш на целия комшулук как джиновете са ти пощадили живота. Хайде, Медоро.

Когато килимът възстанови плавния си полет, Медоро се протегна и потупа Ший по крака.

— Знай, о, честити господарю Хар — каза той, — че тази случка е достойна за най-божествения стих, изписан от калиграф със злато върху сребърни листи. В името на Пророка, да се свети паметта му, на поетите е дадена дарбата да проникват в мислите на хората и ако имах лютня, щях да сътворя такава поема…

— Но за съжаление нямаш! — прекъсна го Ший. — А и в момента повече ме интересува как да открия най-прекия път до замъка Карена.

Белфегор посочи с ръка:

— Сър Харолд, той се намира ей натам, под съзвездието Лъв. Придържай се към тези три звезди и няма да се объркаш. Много ти благодаря за това, че помогна на Медоро да открие оръжието ми. Много мило беше от твоя страна да го придружиш.

Загледан надолу, Ший установи, че се движеха със скорост от около четирийсет-четирийсет и пет километра в час. Когато плавните, заоблени хълмове отстъпиха място на стръмните планински склонове, наложи му се да издигне килима още по-високо, за да избегне възможността за сблъсък с високото скалисто било. И тримата започнаха да треперят в леките си дрехи, а Медоро дори затрака със зъби. Ший завидя на Роджър за плътния вълнен килим.

Това го наведе на мисълта, че вероятно вече бяха доста далеч от лагера на Аграмант и че в скалистата планина на неговите хора щяха да са нужни дни, за да достигнат до мястото, над което се намираха в момента. Защо да не си отпочинат добре през остатъка от нощта? Той насочи килима надолу, към някакъв заоблен, гол планински връх и плавно кацна върху него, като тихо прошепна (за да не го чуе Медоро) заклинание за обездвижване на място.

Килимът с Роджър отново измуча гневно, когато летящият килим се удари в каменната повърхност на върха. Ший не виждаше никаква причина Роджър да остава топло увит през цялата нощ, докато Белфиби-Белфегор мръзне под ледения планински вятър, затова пленникът беше разповит. Беше му интересно какво ли си мислеше Роджър за всичко това и затова извади натъпканата в устата му чалма.

Съвършеният воин имаше какво да им каже. Започна с това, че ги нарече изчадия адови и еднооки свине, след което се захвана с родата им до десето коляно, като не забрави да отбележи, че чичо му ще ги натика в бакърени бутилки и ще ги прикове там вовеки веков със Соломонов печат. Ший не можа да се въздържи от мисълта, че от чисто академична гледна точка краят на обругаването беше донякъде неиздържан. Явно бавният му бичи мозък не можеше да разреши противоречието — дяволи, говорещи с гласовете на Ший и Медоро.

Поетът подръпна Харолд за ръкава.

— О, братко — каза той, — нали не смяташ да го оставим овързан цялата нощ! Според закона на Пророка е погрешно да се лишава дори и врагът ти от правото да се облекчава. И както казва Абу Новас…

— А както съм казал аз, нямаме друг избор! — прекъсна приказките му Ший. — Нямам никакво намерение да вардя този бивол цяла нощ. А ако Брадамант успее да го освободи, той изобщо няма да си спомни за подобен закон.

Харолд чу как мъжището изпъшка тежко, видя в очите му да проблясват сълзи и което може би беше още по-странно, Роджър стихна напълно.

Белфегор и Медоро се отдалечиха малко по-встрани и се заговориха тихо, загледани в блещукащите едри звезди по небето. Ший видя ръката му да обгръща кръста й и предположи, че на този етап едва ли щеше да си позволи нещо повече, а и при тези обстоятелства надали щяха да се осмелят да си запалят огън. Той откърши вейка от близкия храст и се опита да си представи, че е лула, пълна с благоуханен английски тютюн… Утешението на самотника.

Утешение! Ето от какво имаше нужда. Каква беше ползата да се щура из този водовъртеж от вселени като чужденец? Това, което наистина трябваше да направи, беше да се върне в „Гарадън“, да се сдобие с докторска степен, да стане известен психиатър с клиентела от заможни алкохолици и откачалки и да прави пари. С пари човек може да има всичко — дори любов. Той си припомни едно от статистическите изследвания, проведено от „Гарадън“, според което над шейсет процента от жените могат да бъдат мили и влюбени в мъжа, който печели добре.

В действителност не беше толкова лесно. Онова червенокосо създание там горе беше негова законна съпруга и далеч не всяко момиче, което искаше добре печелещ мъж, можеше да я измести в сърцето му. Той все пак носеше някаква отговорност. Беше се оженил за нея и беше дал клетва да я закриля… най-вече от заплахи като този досадник Медоро. Той се беше натъквал на множество подобни случаи: силни жени, напълно компетентни и самостоятелни, ако, разбира се, оставим секса настрана, си падат по разни поплювковци, към които изпитват майчински инстинкт, и тъкмо поради това се разминават с щастието. Обикновено всичко завършва с намразването на въпросния мъж.

Добре, и какво? Не можеше да убие хладнокръвно Медоро, това не се вместваше в неговия етос, а и най-вероятно щеше да има напълно противоположен от търсения от него резултат. То щеше да фиксира в съзнанието й представата за любовта като нещо мечтано и загубено. Освен това нямаше никакво желание да затрива Медоро. Момъкът беше напълно честен и последователен по отношение на слабостта си като боец и мъж на действието и не се срамуваше от това. Беше просто пародия на сарацински воин… все едно някой от братята Маркс в ролята на Хамлет. Но при един добър режисьор…

Целият проблем беше дело на Чалмърс, тази така цялостно изградена личност, която не се свенеше да разкъса живота на другите хора, за да запълни дупките в своя.

Междувременно нямаше да е лошо да дремне. Медоро сигурно щеше да хвърля по едно око на пленника поне през първата половина на нощта. Искрено се надяваше този идиот да не направи някоя голяма глупост, като например да пусне съвършения воин да се поразтъпче, но се успокои, че ако го стореше, Роджър вероятно щеше да се нахвърли веднага върху него и щяха да вдигнат достатъчно голям шум, за да събудят всички останали.

Някъде в далечината зави вълк. Всички от групичката се размърдаха неспокойно. Отвърна му друг вой. След това вълците изкараха един ужасяващ дует, докато най-сетне се събраха на едно място и замлъкнаха. Тогава Медоро започна да бръмчи равномерно — вероятно някоя от безкрайните си поеми.

„Късметлии“ — помисли си за вълците Ший.

Четиринайсет

— Къде, по дяволите, се намираме? — попита Харолд Ший.

Под ръба на килима се стелеха неизменно скалисти върхове, дълбоки проломи, в които тук-там трептяха ослепително металическите отблясъци на потоци и езерца.

— Летим вече няколко часа и все едно и също. Смятам да спрем на най-близката бензиностанция и да попитаме.

Лека бръчка проряза челото на Белфегор-Белфиби.

— Сър Харолд, както често съм ти казвала… така де… не разбирам това, което се опитваш да кажеш.

— Много просто: вече доста време летим без посока, а нямам нищо против да намерим място, където да сложим по някой залък в устата.

Тя го изгледа, след което се отмести настрани.

— Знаеш ли, учудвам се, че искаш да сложиш толкова бързо край на нашето приключение. Но след като е така, ще ти кажа, че точно под нас има път, който, стига да не греша, ще ни отведе в замъка Карена.

— Имаш направо орлово око, моето момиче. Къде?

Тя посочи. Беше поредната планинска пътека и не се различаваше по нищо от предишните, които бяха подминали. Виеше се надолу покрай стръмна клисура, пресичаше малък сипей и тръгваше нагоре по съседния склон.

Ший наклони килима и започна да се спуска по плавна спирала към пътеката. Белфегор му посочи четирите точки малко по-напред, които след приближаването към тях се оказаха мъж и три натоварени магарета. Ший плъзна килима към мъжа малко над равнището на главата му и се провикна:

— Ей, ти там, долу!

Мъжът вдигна поглед, лицето му се изкриви, той нададе ужасен писък и хукна да бяга, последван от трите си магарета. Килимът просвистя в остър завой и отново се насочи към човечеца, а Ший подхвърли на момичето:

— По-добре ти поговори с него!

— Не, спри се — отговори тя. — Ти толкова го наплаши със страховитата си външност, че нищо чудно горкият човек да предпочете да скочи от скалите, вместо да умре от ужас.

— Аллах да ти е на помощ, ако го оставиш да ни се измъкне! — намеси се Медоро. — Какво по-забавно от това да попреследваме един наплашен до смърт търговец.

— Не, тя е права! — отсече Ший и отдалечи килима. — Но все пак проблемът си остава. Как бихме могли да се приближим достатъчно до някого, за да го попитаме за посоката?

— И защо е необходимо да разпитваш? — нацупи се Белфегор. — Нали ти дадох най-общи указания. Трябва само да изчакаш до вечерта и след това да пришпориш странното си возило и да потърсиш огненото зарево над замъка.

Ший беше вперил поглед надолу, за да не изпусне пътя.

— Не става въпрос само за намирането на замъка — каза той. — Трябва също така да обмислим и тактиката. Дук Астолф сигурно се навърта някъде наоколо със своя проклет хипогриф, а возилото ни е доста по-бавно от него. Не искам да полетя надолу в пламъци, свален от вража магия, особено когато на борда си и ти, моето момиче.

— Благодаря за загрижеността ти, доблестни господарю — отвърна момичето, — но предпочитам да престанеш да се отнасяш към мен като към любима крехка жена. Аз съм пълноценен член на бойната ни група.

Самите думи бяха много остри, но тонът, с който бяха изречени, можеше да се определи като всичко друго, но не и като остър. Нямаше излишно време за спорове, тъй като под ръба на килима Ший забеляза някакви запустели полуразрушени постройки върху склона, които най-вероятно представляваха входът на изоставен рудник.

— Ще кацна ей там! — предупреди останалите той. — Белфиби… исках да кажа, Белфегор, ще можеш ли първо да отидеш сама и да провериш дали там няма някой, когото да изплашим?

Килимът се спусна плавно и кацна меко точно пред входа на рудника, който отблизо изобщо не приличаше на рудник. В мига, когато Ший реши да стане, за да поразкърши изтръпналите си крайници, изпод ниския вход се показа някакво старче. Беше с дълга брада и кафяво мърляво расо, пристегнато в кръста с парче старо въже.

Той хвърли кратък изучаващ поглед на странниците и с разширени от ужас очи отстъпи, след което се изправи твърдо на земята, вдигна изпосталялата си десница и изрече на висок глас:

— В името на свети Антоний и Дева Мария изчезнете духове зли и магии!

Ший, който усети как лицевите му мускули се отпуснаха по обичайния начин, протегна ръка и опипа лицето си, за да установи, че глигите са изчезнали. Погледна към Медоро и видя, че поетът също е изгубил рогата и глигите си и изглежда съвсем нормално.

— Не се тревожи, отче! — каза той на стареца. — Ние не сме зли духове, а бяхме само омагьосани. Спряхме тук, за да се упътим.

Старчето примигна.

— Така, така, синко. Познавам мнозина велики мъже от вашата раса, някои от които са отдадени изцяло Богу, макар и по доста странен начин. И всички те почитат отшелника, обрекъл се доброволно на бедност. Накъде сте се запътили?

— Към замъка Карена — отвърна Ший, като си помисли, че ако пред очите му действително стоеше най-светият отшелник на Испания, то обетът му за бедност наистина заслужаваше най-висока похвала.

— Ще продължите по този път, чеда мои. Като прехвърлите следващия проход, ще се озовете в долината на По. Отвъд нея е селото със същото име, в което се издига църквата на света Мария Египетска, чийто викарий е истински монах. Отвъд нея ще стигнете до един чаталообразен кръстопът…

— Аха-а! — каза Ший и се обърна към Белфегор. — Това трябва да е онзи разклон, на който се разделихме с моя приятел малко преди срещата ни с дук Астолф. — Той се обърна отново към отшелника: — Виждал ли си някакви християнски рицари да преминават оттук в същата посока?

Лицето на старчето изглеждаше разтревожено.

— Не, чеда мои — отговори той. — Аз нямам нищо общо с войнството им и с техните раздори. Това е суета, не по-малка от златото.

Медоро подръпна ръкава на Ший.

— Да си кажа право, смятам, че този човек нещо го увърта и е видял много повече, отколкото признава. Хайде да го поразпитаме по-подробно — каза той, докато си играеше замислено с дръжката на кинжала си.

С ъгълчето на очите си Ший мерна тревогата, която се изписа по лицето на Белфегор.

— И така да е, нищо не можем да направим — каза той. — Ти не познаваш християнските отшелници, Медоро. Изтезанията само укрепват твърдостта им, а и ще бъде проява на много лош вкус. Сега поне се освободихме от отвратителната си дяволска външност и можем да се движим свободно навсякъде. Сбогом, отче.

Той долепи длани и се поклони на отшелника, който на свой ред вдигна два пръста и произнесе тържествено:

— Бог да те благослови, синко.

Тримата заеха местата си на килима и Ший тихо измърмори:

Вълна, стан, килим, ресни,

над гори и планини,

над чукарите със нас

полети във този час.

Нищо!

Ший повтори стиха, след което опита няколко преработени негови варианти. Никакъв резултат. Отшелникът им се усмихваше благо.

Най-накрая Белфегор каза:

— Струва ми се, че се досещам какво става, сър Харолд. Този отшелник не само ни благослови, но и произнесе заклинание за прогонването на всяка магия. В негово присъствие няма да се получи нищо. Това не е първото, нито последното чудо, сътворено от светец.

— Ти светец ли си? — попита Ший.

Отшелникът свенливо долепи длани.

— Доколкото ми позволяват скромните ми сили, синко, старая се да водя безгрешен живот.

— О, Господи Боже мой! — простена Ший. — Май ще трябва да продължим пеша.

Отшелникът се намеси:

— По-добре е да умъртвиш плътта, като извървиш хиляда километра с кървящи нозе, отколкото да пропътуваш дори и километър в пълно удобство.

— Дума да няма! — съгласи се Ший. — Но точно в момента има да свършим едно-две по-важни от грижата за душата ми неща. И едното от тях е да измъкнем едно приятелче от голямата каша, в която се е забъркало. — Той завърши обяснението си през рамо, докато развързваше краката на Роджър и пригаждаше от освободените чалми сякаш букаи.

Нещо изпръхтя в изоставената мина. Ший надигна глава.

— Случайно да ти се намира някое магаре, отче?

Самодоволството на старчето отстъпи място на неприкрита тревога.

— Нали няма да откраднете единствения ми приятел в този труден живот, синко?

— Нали видя сам, че сме напълно честни хора? Просто се чудех дали не би склонил да ни го продадеш.

Старчето изчезна в рудника с учудваща бързина и след миг вече издърпваше навън едро, яко наглед магаре, което несъмнено щеше да им е от голяма помощ в дългия път пред тях. Ший попита за цената. Отшелникът отговори, че тази Божия благодат едва ли ще чини под пет безанта — сума, при която устните на Белфегор се окръглиха в изумено беззвучно „о“.

Ший бръкна в пояса си, но си спомни, че съдържателят на странноприемницата го беше обрал до шушка, а беше забравил да си вземе парите обратно.

— Проклятие! — каза той. — Имаш ли някакви пари, Медоро?

Мавърът разпери ръце:

— О, господарю, братко мой, да имах и една пара, пак щях да ти я дам. Но всичко остана в сандъчето ми в лагера на повелителя на правоверните, да се свети името му.

— Хм… — изръмжа Ший. — Добре, тогава ще трябва да ми дадеш една от дрънкулките си! — каза той, като посочи гривните на ръката му.

Медоро го изгледа кисело.

— Не бих скрил от теб, о, приятелю Хар, че всеки камък само на едната от тях струва колкото дузина от тези отвратителни животни. Нали този назарянин вече каза, че златото е суета?

— Негова си работа — отвърна Ший, докато нагласяше килима като седло върху гърба на добичето.

— Ще го отдам за укрепването на вярата — поясни отшелникът, услужливо свали въжето от кръста си и ловко го овърза като повод.

Ший се обърна към Роджър, който до този момент не беше обелил дума:

— Добре, хайде сега послушното момченце да яхне магаренцето.

Прякото обръщение явно включи по някакъв начин гъмжилото от комплекси, което му служеше наместо мозък.

— Жалък измамник! — измуча той. — Аллах да ме порази, ако не те разглобя костица по костица. Но тъй като ми оказваш чест, като ми отстъпваш най-доброто, с което разполагаш, няма да забравя жеста ти и ти обещавам да те убия преди тези двамата. Алхамодиллах!

— Толкова си мил!… — възкликна хладно Ший, докато завързваше краката му под корема на магарето. — Но въобще не схващаш идеята ми. Докато яздиш добре овързан, възможността да се освободиш и да ни изколиш е най-малка.

След малко те поеха по пътя. Той представляваше изключително тясна конска пътека, по която можеха да се движат само един зад друг. Пътуването с килим вече им се струваше непостижим лукс. Ший водеше колоната, стиснал в ръка повода на магарето. След близо час той вдигна ръка, за да спре спътниците си, и обяви:

— Хора пред нас!

Белфегор се приближи до него с приготвен за стрелба лък. „Хората“ се оказаха три магарета, които си пощипваха от бурените край огромна скала, и приседнал неподвижно в сянката й мъж с обветрено лице. При приближаването им той стана и се пресегна към ножа си, но се отпусна, когато Ший го поздрави:

— Добро утро, господине. Как върви търговийката?

— Добър път и слука и на теб, приятелю! — каза мъжът. — Търговийката в момента никаква я няма, но смятам, че довечера ще е друго. Тръгнал съм към По, където вдругиден ще устройват публично изгаряне на един погански магьосник. Тази работа разпалва жаждата, ще знаеш, а аз съм купил малко винце да я утолявам — и той посочи към натоварените с големи пълни мехове магарета. Ший се замисли за Чалмърс и Вотси и определението „погански магьосник“ не му прозвуча кой знае колко окуражаващо. Но преди да беше успял да поразпита човека, се намеси Белфегор.

— Виж само! — изтърси тя. — Сега вече разбираш ли, Медоро, защо предпочитам да съм като волна горска птичка? Докато хората са способни на такива неща… Имаш ли още някоя весела новина?

— Е, не е точно новина, но като ме питаш, ще ти кажа — отвърна невъзмутимо мъжът. — Това може да мине и за приказка, но ако бях някой мухльо, тази приказка можеше да има и друг, много по-злощастен завършек…

Кракът на Белфегор нервно затупка по скалата.

— … значи, с две думи, поех за по-пряко през Доредано, но бях нападнат от летящи дяволи с огромни рога и глиги… Сигурно ги беше изпратил оня магьосник, когото вдругиден ще изпекат до златиста коричка на бавен огън. Ако не бях се защитил храбро с ей този нож, сигурно нямаше да ме видите тук, а в най-добрия случай щях да изтърва добрата възможност да припечеля. От мен да знаете, че се навъртат някъде наоколо. На кой господар водите този пленник?

— Водим го на една жена — отвърна сериозно Ший. — Има четири гладни черни сарацинчета от нея и не иска да плаща издръжката. Но като го гледам, тя вероятно ще има нужда от бодигард. Да знаеш, че ще те препоръчам като най-смелия мъж, когото познавам. Хайде, сбогом.

Без да обръща внимание на гневното ръмжене на Роджър, Ший продължи по пътя.

Те успяха да стигнат до прохода едва в късния следобед. Почивките, които бяха принудени да правят по настояване на Медоро, ставаха все по-чести и по-чести, докато най-накрая той се оплака, че му е излязла пришка, която за най-голямо отвращение на Ший бе внимателно прегледана от Белфегор. Тя обяви страданието му за толкова сериозно, че настоя да качат досадника на седлото и този път едва не се изпокараха окончателно. Ший непреклонно подчертаваше опасността от невероятната сила на якия им пленник и от изключителното му умение в боравенето с всякакви видове оръжия, докато момичето настояваше, че Медоро съставлява една трета от бойната им мощ и че ще се окажат в много лошо положение, ако бъдат нападнати и той е в лоша форма.

Тя, разбира се, спечели спора и Медоро яхна магарето, а Ший направи хлъзгава примка от копринените тюрбани, която нахлузи върху бичия врат на пленника. Всяко по-рязко подръпване можеше да задуши до смърт едрия мъж. Между двамата мъже се установи нещо като мълчаливо споразумение. Ший заговори Роджър, но много скоро установи, че единствената тема за разговор, която идеше присърце на здравеняка, бяха пръснатите черепи и изкормените вътрешности. В отчаянието си Харолд реши да засегне темата Брадамант, която беше оказала толкова неочаквано въздействие върху бабаита. Резултатът беше невероятен. Роджър заби поглед в земята и се засмя.

— Разкажи ми как изглежда! — примоли се Ший. — Никога не съм я виждал.

У Роджър явно се водеше ожесточена вътрешна битка. Най-накрая той, макар и с титанично усилие, заговори:

— Един е Аллах и Мохамед е неговият Пророк. Ръцете й са като два ясена, а бутовете й — като пълни луни. Ако ми е писано да се свържа с нея, ще те призова на двубой в деня на тържеството. Но искам да те уверя, че смъртта ти няма да ме накара да пожелая твоята франкска робиня с огнените коси. На драго сърце ще потърся наслада при други, по-закръглени и сговорчиви девойки.

„Каква стана тя — помисли си Ший, — като че ли си разменихме напълно ролите“, и продължи нататък в мълчание. Преминаха прохода и следващите няколко километра, без да промълвят дума. Макар да оставаше още доста време до свечеряване, Белфегор каза, че едва ли после ще им се удаде да ударят нещо за ядене и че те двамата с Медоро ще отидат да половуват, докато Ший напали огъня.

След половин час те се върнаха доволно усмихнати и с четири ударени заека. Белфиби-Белфегор показа, че не беше забравила как се дере и приготвя дивеч. Ший реши, че не беше ял нищо по-вкусно и че не беше гледал нищо по-умилително от това, как Медоро слагаше залък след залък в устата на Роджър, който в глада си само по чудо не отхапваше пръстите му.

След вечерята всички се почувстваха по-добре. Роджър стана направо добродушен, след като го заведоха за малко зад един храст, а Медоро беше блестящ. Той импровизира космически рими, доста сполучливо пародира командаджийското поведение на Дардинел и постигна значителен успех в имитацията на заетия с някаква сложна магия Атлантес дори в разочарованието му след несполучливото заклинание. Той беше толкова близо до истината, че Ший се смееше с цяло гърло. Внезапно Медоро стана много сериозен и каза:

— Господарю Хар, сега, когато вече си отпуснал душата си, бих искал да те попитам за съвет, така както бих се обърнал към мъдреца или правника. Според най-прекрасната книга на Пророка, блажена да е паметта му, мюсюлманинът по закон може да си вземе която жена пожелае, но там пише и това, че само една е недостатъчна, че двете жени се карат помежду си, че ако жените са три, двете ще сплетничат срещу третата, затова спасението трябва да се търси в четирите жени. Но тази жена, за която смятам да се оженя, не трябва да има съперници.

Ший се усмихна накриво. Точно на него ли намери да задава този въпрос?! Какво пък, помисли си той, щом ще си правим шегички… И отговори:

— Това е доста труден въпрос. Ако ти се ожениш за нея, ще нарушиш предписанията на твоята религия, а ако тя се омъжи за теб, ще погази своята, ако, разбира се, принадлежи към някоя. Затова предлагам да приемете и двамата зороастрийската вяра. Тогава ще сте напълно свободни в избора си.

Белфегор се обади:

— Каква е тази зо-ро-астрейска вяра? — не можа да произнесе думата тя.

— Чудна, здравомислеща теология, кълна ви се. Според нея съществуват две равностойни и противоположни начала — добро и зло, Ормузд и Ариман. За повече подробности ще трябва да се позавъртите около теолозите. Щом доброто е всемогъщо, как би могло да съществува злото и разни дреболии от този род…

Белфегор каза:

— Това не толкова далеч… — но млъкна при ужасеното хлъцване на Медоро.

Бедният поет беше зинал като шаран във вана. Когато отново придоби дар слово той изрече:

— Зороастриец! Да стана един от онези поклонници на огъня и алхимици! Ами че те са си човекоядци — танцуват чисто голи и ядат човешки крайници! Не ща за жена дори кралицата на Диамантените острови, дори да е самият океан на мъдростта и да познава до тънкости цялото плътско изкуство на етиопките, ако е зороастрийка! Не-е, дори и да е най-красивата от всички смъртни жени, за мен тя ще е най-гнусното изчадие, което се храни само с печените трупове на плъхове и плаща на негри, за да обслужват плътта й.

Белфегор си пое шумно дъх:

— Господарю Медоро, това е доста грубо казано. Бих те посъветвала да си помислиш още веднъж преди сън — каза сдържано тя и се изправи с грациозно движение. — Аз ще спя на дървото.

Сутринта закусиха с това, което Белфегор беше отстреляла. Медоро беше кисел, защото нямало сол, а Роджър — защото нямало имам, който да отмери точния час за молитва. Ший заговори:

— Не виждам как бихме могли да стигнем до замъка днес, освен ако не успеем да наемем някакви животни, които да ни откарат до По.

Медоро погледа към Белфегор.

— В името на Аллаха, дори никога да не стигнем до замъка, за мен пак ще е прекалено скоро, освен ако там няма някой добър кази, който да ни ожени на мига.

Ший отвори уста, но момичето го изпревари:

— Не, добри ми, Медоро — каза тя, — нека да не прибързваме със сватбата, тъй като не бива да забравяш, че съм поела обет да бъда със сър Харолд в добро и зло, докато всичко не приключи благополучно. Каквато и да е вярата на човека, той трябва да е верен на обещанията си.

Обезсърчението на Медоро премина доста бързо. Когато се подготвяха за път, той отново беше весел и жизнерадостен, а когато Ший заведе Роджър до магарето с намерението да го качи отново и да го овърже добре, поетът се втурна и след миг вече седеше на гърба на животното.

— Ей! — извика Ший. — Нали вчера язди през целия ден. Виж сега…

Медоро го измери с поглед от седлото.

— Аллах да ме порази, ако не го яздя и днес! — каза той. — О, сине на срама…

Ту-уп! Позицията му не беше добра, но Ший вложи цялата си сила в десния прав, който попадна в долната челюст на Медоро и го просна на земята като отсечен дънер. Поетът се приповдигна замаяно на лакът, докато Ший разтриваше кокалчетата на ръката си и се чудеше кой ли дявол го беше подсторил да загуби самообладанието си.

Когато най-накрая вдигна поглед, Белфегор беше вече между тях, положила ръка на дръжката на късия си ловджийски нож.

— Дьо Ший — каза тя дрезгаво. — Това вече преминава мярката и на най-отвратителната селяшка грубост. Ти не си мой рицар и аз не съм твоя дама, докато не се извиниш най-искрено, нито пък договорът ни е в сила.

Медоро яхна отново магарето. Докато газеше сред тиня, прах и остри камъни, стиснал в ръка повода на Роджър, Ший се чудеше дали в края на краищата пътеводната му звезда блестеше толкова ярко.

Като напредваха бавно смълчани в раздора си, те неусетно скъсиха разстоянието до По. Следобед Белфегор заяви, че ако искат да хапнат нещо, ще е най-добре да я пуснат да половува. Този път Медоро не отиде с нея, защото щом слезе от магарето, той внезапно прикова очи по посока на слънцето и извика:

— Иншаллах! Господарю Хар, виж какво чудо. И това ако не е праскова. Виждал съм тези дървета в полята на Черкезия и Пророкът ми е свидетел, че ще имаме най-вкусни плодове за трапезата ни. — Той изчезна зад дървото с невероятна скорост и след няколко минути се появи отново, понесъл цял товар праскови.

Именно в този миг вдъхновението осени Харолд Ший.

— Седни тук и не изпускай Роджър от очи, а аз ще ги приготвя по един специален начин — каза той.

Медоро извъртя подозрително очи.

— Виж сега, не ми се сърди — рече Ший. — Наистина съжалявам, задето се изтървах тази сутрин.

По лицето на поета грейна глуповата усмивка.

— Да си кажем право, господарю Хар, всеизвестно е, че франките са напълно необуздани в гнева си и че човек трябва да им прощава по приятелски щедро.

Ший свали шлема си и забоде острия му връх в земята, при което се получи идеална купа за пунш. Четири праскови влязоха в импровизираната съдина. Ший надраска с върха на кинжала си върху останалите буквите C, H и O и ги подреди по модела на Чалмърс, който беше спомогнал за добиването на цяла бъчва чисто шотландско уиски във Феерия. Онзи път беше истинска случайност, помисли си той, но каквото и питие да се получеше този път, все щеше да му свърши работа. Харолд се надвеси над шлема и докато с периферното си зрение наблюдаваше зорко Медоро, който държеше отегчено повода на Роджър и слушаше поредния му разказ за обсади и юнашки кланета, започна да изрича тихо онова, което си спомняше от алкохолното заклинание на Чалмърс:

Макар и често да сравнявам вечерите наши

с образа на щастието прежно,

само скуката откривам в пустите ни прашни чаши.

Винаги откривам, че липсва радостта ни нежна.

Затова и онова аз искам, що ни радваше преди…

За да разцъфне в ярки цветове нощта

и на приятелите наши скуката да изцери,

защо в главите трезви се замътва тя.

Станете вий от плод на огнена вода!

За миг той се изплаши, че в крайна сметка може да получи мармалад от праскови, но когато погледна отново към шлема, установи, че той беше пълен до ръба със златиста течност, в която плуваха четири прасковени костилки и кожици. Ший ги изчисти и пъхна в устата си последната извадена кожица, но се закашля и я изплю. Питието си беше най-чисто прасковено бренди, при това със сила, недостижима в собствения му свят на двайсетото столетие — не по-малко от 100 градуса, доколкото можа да прецени.

— Ей, Медоро, доведи го тук. Направил съм ти специален шербет — провикна се той.

Поетът се изправи на крака и издърпа пленника. Когато се приближи, той се наведе над шлема и подуши.

— В името на Аллаха, наистина благороден аромат, господарю Хар. От теб ще излезе най-страхотният шербетчия в емирството. Но за да е истински шербет, трябва да го охладим със сняг.

— Ей сега ще притичам до някой от по-високите върхове да ти нагреба няколко шепи! — поднесе го Ший.

Медоро коленичи, наведе се напред, допря устни до края на шлема и отпи дълга глътка.

— Аллах, истина ти казвам! — настоя той. — Трябва му сняг, направо изгаря глътката на човека като огън. А ако е отрова… — втренчи се в Ший той.

— И аз ще се отровя! — довърши изречението му Ший и сам отпи от шлема. По гърлото и надолу към стомаха му се разля течен огън.

— В името на Аллах! — примоли се Роджър. — Дайте и на мен от този шербет.

Ший внимателно извади върха на шлема от земята и го поднесе към устните му. Бабаитът отначало само опита, а после отпи здрава глътка. Когато най-после откъсна устни от ръба на шлема, Медоро се обади:

— О, господарю и братко мой, благословен да си и да се множат дните ти. Ще отпия още малко от твоя франкски шербет. Макар и лют в устата, той сгрява така приятно отвътре.

Шлемът направи още един кръг, а след това още един и още един. Ший вече само се правеше, че отпива. Скандалът му с Белфегор беше започнал да избледнява в съзнанието му. Тя щеше да стане съвсем друга, когато излекуваше амнезията й, а в момента в главата му се въртяха поне трийсет плана за възвръщането на паметта й, които просто трябваше да бъдат разработени в подробности. Медоро беше един от най-очарователните съперници, които беше срещал, а и Роджър не беше чак толкова лош момък, когато човек го опознаеше по-отблизо. Сарацинският паладин разказваше историята на бойните си подвизи, а Медоро се опитваше да ги въплъти в стихове с изключително сложна ритмична схема. В крайна сметка изгубваше ритъма още в третия ред на всяка станса, а Ший се опитваше да го поправя. Тъкмо в този момент се върна Белфегор, която се изправи в центъра на малката им група със сноп черноперести птици в ръце.

Медоро погледна към нея и долната му челюст увисна.

— Нека ифритите ме отнесат в най-дълбоките дълбини на океана, ако не се оправя ей сега с тази мома! — провикна се той и направи опит да се изправи, но отново тупна на мястото си. Поетът сбърчи вежди и цял се превърна във воля, но в края на краищата успя да се закрепи на крака от втория опит. Белфегор пусна птиците на земята.

— Обичам те заради твоята изключителна нежност и красота — каза Медоро. — И смятам, че вече е дошъл моментът да угасиш пожара на плътта ми, или както е казал великият Али бин-Хайат:

Мъжете просят прошка, вдигнали високо своите ръце.

Жените просят прошка, вдигнали високо своите крака:

богоугодни сладости и тръпки желае моето сърце!

Що истина е, що лъжа — отсъжда нам Господнята ръка.

Той се изкиска в пламналото от ужас лице на момичето, хлъцна и се втурна към нея с протегнати ръце.

Ту-уп! Главата на Медоро отхвръкна и той седна на земята. Ший изкрещя победоносно:

— Най-отвратителна селяшка грубост!

Младият мавър се изправи отново, олюлявайки се, а красивото му лице бе разкривено от гняв и обида.

— В името на Аллаха! — каза ядно той. — Ти, простолюдна жено и най-долна сред блудниците, смееш да отхвърляш любовта на мъж от дома на Хасан, за да удовлетворяваш плътта си с потни негри! Сбогом тогава! Връщам се в бойния лагер, където има момчета сто пъти по-нежни и дашни от теб!

Преди някой от тях да беше разбрал какво се готви да направи, той яхна магарето и се понесе в нещо като магарешки галоп в посоката, от която бяха дошли, с полюшващ се в ножницата ятаган.

Белфегор постоя, загледана в отдалечаващата се фигура, след което бързо свали лъка си, прицели се и пусна стрела — прекалено късно.

— Шър Харолд — обади се Роджър с пиянски набъбнал език, — ще ти го кажа още веднъж… тази рижа коша ши е зла полишба. И да ме удавят в лайна, ако не продам такава робиня.

Ший пренебрегна златния съвет, за да поднесе шлема си към Белфегор.

— Вземи пийни от това — каза той.

Тя го измери с поглед, но прие шлема с леко разтреперани ръце. Само след миг треморът й спря.

— Благодаря и сполай ти за добрината, сър Харолд — каза тя, — зная, че на теб дължа проглеждането си. То е като… като… — тя сякаш търсеше някакъв израз от загубената си памет.

— На латински би прозвучало като „ин вино веритас“! — помогна й Ший.

— О, да. Но не ми се подигравай. Аз, разбира се, трябваше да прозра, що за човек е още когато се готвеше да те зареже в шатрата и после, когато искаше да изтезава отшелника. Дребнавостта и мухлявият характер не могат да се прикриват вечно с лютня и възвишени думи.

Тя приседна и зарови лице в дланите си. Ший седна до нея и обгърна раменете й с ръка, но тя я избута. Полегналият на тревата Роджър отново се намеси:

— Бягай надалеч от тази прокълната жена.

Ший не можеше да каже със сигурност дали тя плачеше или не и сърцето му биеше бясно, когато се опита да мисли за нещо друго. Щеше му се да не беше пил толкова много прасковено бренди — мислите му бяха като забулени с плътен воал.

Той отпусна отчаяно ръце, а Белфегор обърна към него скръбното си лице.

— Не, вината е изцяло моя — каза тя с равен глас. — Ти си моят истински рицар, който ме спаси от този негодник. Така! — Тя въздъхна и се изправи. — Вече се смрачава, а и трябва да се навечеряме добре, ако искаме утре да продължим с нови сили по пътя си. Не, моля те, никакви целувания на ръце… не мога да понасям тия празни жестове.

Петнайсет

Първите лъчи на утринното слънце ги огряха, докато слизаха по хълма към По.

— Сигурно там ще можем да намерим коне… — подхвърли Ший, без да откъсва поглед от сламените покриви на къщите. — Някой от вас има ли някакви пари? У мен няма нищо, а и Медоро със златните гривни също не е тук.

Белфегор се разсмя.

— Нямам пукната пара. Това, изглежда, е проклятието на всички свободни обитатели на горите.

Ший погледна към Роджър.

— Човече божи — каза паладинът, — както казва Ал-Ка’саф и най-трудната езда е по-лека и от най-лесното ходене пеша. А колкото до парите — не виждам защо се чудиш. Имаш меч, който можеш да развъртиш, а можеш да се сдобиеш с пари и чрез магия, както прави моят чичо Атлантес, когато има нужда от тях.

Ший погледна Роджър с неприкрито изумление. Едрият мъжага за пръв път излизаше с някаква своя идея, при това много добра. Единственото затруднение беше, че не знаеше какво заклинание трябва да използва за добиването на монети. Магическите жестове — да, не беше трудно да ги измисли, но психосоматичният елемент…

Добре, при всички положения поне можеше да опита. На около стотина метра по-назад беше забелязал малко поточе, по чийто бряг имаше ситен златист пясък. Той се върна и нагреба шепа от него и го изсипа в носната си кърпа, чиито краища завърза на възел. След това начерта във влажната земя две заключени една в друга пентаграми, каквито беше видял в кабинета на Атлантес в замъка Карена. Белфегор неотклонно следеше всяко негово движение и това го смущаваше.

— Отведи пленника малко по-встрани и го пази. Но не му позволявай да гледа и да слуша!

Заклинанието ли… ами да, щеше да поизмени леко стария добър Киплинг. Ший се захвана с напева:

Желязо за войника, за девойката — сребро.

Мед за бакърджията, а за кучето — ребро.

Простичкият пясък по-евтин е от кал,

но бляскавото злато е на всички кардинал.

Кърпичката се изду на бучки. Ший я вдигна и вътре в нея нещо нежно зазвънтя.

— Готово! — провикна се той. — Мисля, че успяхме.

Покрайнините на По изглеждаха странно безлюдни. Полята и нивята пустееха. Никакви жени и деца в дворовете и пред портите. Ший се учуди, после си спомни за устройваното днес аутодафе и внезапно усети как нещо го караше да побърза. Точно в този момент откъм другия край на улицата се разнесе звънът на наковалня. Ший забеляза селския ковач, който блъскаше с тежкия си чук върху нея в своя двор.

Харолд поведе пленника си натам и размениха поздрави със селянина.

— Къде са днес всички останали? — попита той.

Ковачът посочи с пръст.

— Ей там, надолу по пътя. Ще горят на клада чудовището. Но лично аз нямам излишно време за губене.

Той претегли на ръка чука си, което подсказваше явното му желание да се отърве от натрапниците и да продължи работата си. Ший реши, че баските явно са много необщителен народ. Все пак реши да опита:

— Чудовище ли? Какво чудовище?

— Върколак. Изглежда като вълк. Хванаха го с вълчи капан.

Това беше Вотси, нямаше никакво съмнение. Необходимостта да побърза придоби реални очертания, но конете щяха да са им само от полза.

— Искаме да купим коне — рече той и подрънка с носната си кърпа.

Очите на ковача се присвиха пресметливо.

— Имам какво да ви предложа — каза той. — Елате да ги огледате.

— Не мисля, че има нужда. Нали разбираш, много бързаме да заведем този пленник, а баронът ще ни възстанови всички пари, които сме изхарчили.

В пресметливия поглед се промъкна подозрение. Той явно не беше си имал работа с клиенти, които купуват, без да попитат за цената.

— Десет безанта — изрече равно той.

— Става — съгласи се бързо Ший. — Извеждай ги!

Той отвори импровизираната си кесия и извади отвътре няколко блестящи златни монети. Но когато ги постави върху наковалнята, те се превърнаха в купчинки пясък. Ковачът ги изгледа неспокойно, след това се втренчи в Ший.

— Какво става тук? — попита той.

Ший усети как започна да се изчервява.

— Ха, ха, ха. Просто малка шегичка.

Той извади втора шепа монети и се разплати с ковача на ръка, но недоверчивият селянин изпробва всички монети върху наковалнята и те до една се превърнаха в купчинки пясък.

— Мошеници! Крадци! Магьосници! — започна да крещи ковачът — Въ-ън! Вън казах! Ах, къде е свещеникът да ви научи…

За щастие той продължи да крещи и да нарежда, но не ги погна, когато си плюха на петите. Едва по-късно, когато отново поеха по пътя, Ший си спомни, че в оригиналния стих на Киплинг „на всички кардинал“ беше именно желязото, а не златото, затова и магията се беше оказала безсилна при допира на омагьосаното злато с наковалнята. За повишаването на духа му не допринасяше особено и фактът, че дори с примка на шията Роджър се кискаше най-безсрамно.

Ший се обърна към Белфегор.

— Знаеш ли — започна малко неуверено той, — това няма нищо общо с договора ни — той кимна с глава към Роджър, — но мисля, че един от приятелите ми е загазил здравата. Дали ще ти дойде много, ако те помоля да помогнеш да уредим всичко по-бързо?

Тя му се усмихна и каза:

— Води!

След малко извади стрела от колчана си и се накани да подкара Роджър по-бързо, но се ослуша и каза:

— Стой! Там край пътя някой плаче, а един рицар не може да отмине току-така обиден човек.

Ший се огледа и я забеляза. С гръб към него и с крака в крайпътната канавка, тя наистина плачеше. Черната й коса беше грижливо сресана, а тялото й беше на съвсем младо момиче, което предразполагаше рицарското сърце към разкриването на причината за нейната тъга. Когато тримата спряха зад нея, тя извърна определено красивото си макар и обляно в сълзи и малко мръсно лице към тях.

— Те… те… те искат да го убият… слънцето на моето сърце! — успя да изстреля през сълзи и хълцукане тя, преди отново да заридае с пълна сила.

Белфегор каза:

— Сър Харолд, с каквото и да сме заети, тук става нещо, което налага да отложим всичко останало. Една жена не трябва да бъде обиждана несправедливо.

— Не зная как стои въпросът със справедливостта — отвърна Ший, — но нищо не ни пречи да проверим. Кои са те? Хората от твоето село, които искат да изгорят на клада върколака ли?

— Да. Но той не е по-върколак от мен. Аз върколак ли съм? — Тя разпери ръце пред Ший, който не пропусна да забележи, че деколтето й беше прекалено дълбоко.

— Мила моя, сълзите не са върнали никого от онзи свят — каза малко хладно Белфиби.

— Све… свещеникът го отведе долу… при Светия кръст, за да го изгори на клада. Спасете го!

Ший се поколеба, след това погледна към Белфегор. Тя се беше намръщила, но каза само:

— Сър Харолд, струва ми се, че тя оплаква не друг, а приятеля ти.

— И на мен ми се струва така — каза той. — Ти вземи… не, на теб ти трябват и двете ръце, за да опъваш лъка, а аз мога да въртя меча си и само с едната. Хайде Роджър, размърдай се, момчето ми.

Той изтегли меча си, а плачещото момиче тръгна след тяхната групичка.

Пътят се извиваше покрай някакъв скат и изкачваше стръмния склон, върху който се забелязваше групичка хора. Неколцина от тях се обърнаха, но като че ли гледката на високия сарацин и червенокосата девойка с лък, повели като мечка чудовищно едър мъжага, не впечатли никого. Когато най-сетне се изкачи и поразблъска тълпата, Ший разбра защо. Тук пътят минаваше покрай широка планинска тераса. В най-вътрешната й точка, току пред извисяващите се отвесни скали, високо в небето стърчеше нещо от камък, което изглеждаше по-скоро като фалически символ с ореол, не като Светия кръст. Пред тази самотна ерекция беше струпана огромна клада от едри цепеници, пред която се тълпяха селяните.

Кладата бумтеше с все сила, точно в средата й за дебел отвесен кол беше здраво привързан през врата и лапите едър сив вълк. Цепениците под него вече се бяха превърнали в нажежена до бяло жарава, а високите пламъци обгаряха въжетата, с които беше завързан. Но ако се изключеха леко провисналият език от устата му и слабо учестеното му дишане, той изглеждаше най-безгрижното животно на земята.

Ший нямаше как да не си припомни заклинанието, с което при напускането на замъка Атлантес ги беше направил неуязвими за огъня и без малко щеше да се изсмее на глас, но вместо това каза:

— Здравейте, добри люде!

Разговорите в кръга замряха като кръговете от хвърлен във вода камък. Мъжът с безобразно мръсно черно расо, който мяташе цепеници към средата на кладата, се обърна и приближи към Харолд, като примигваше късогледо.

— Какво става тук, отче? — попита Ший.

Свещеникът измъкна от расото си някакъв кръст и замърмори под нос.

— Няма страшно — каза Ший. — Не съм сарацин, а и съм приятел на отшелника от планината. — Той посочи към овързания си пленник. — Виж там! Пленил съм Роджър Каренски.

Свещеникът внимателно огледа пленника, като почти долепи лицето си до неговото. Роджър се прокашля и го заплю, но светият човек пъргаво отскочи и храчката само допълни колекцията от петна и лекета по расото му: Той дотича обратно при Ший.

— Достопочтени господарю — каза свещеникът, — виждам, че сте могъщ войн, а предполагам и добър християнин. Може би ще успеете да ни помогнете. Ние тук уловихме истински дявол от самите глъбини геенски, престорил се на вълк, и се опитваме да го изгорим. Но, изглежда, самият Сатана, господарят на огъня, не ни позволява да го сторим.

— Не мисля, че положението е чак толкова лошо, колкото го представяш. Не ви ли е хрумнало, че това може да е просто някой добър, но омагьосан християнин? — каза Ший, след което пристъпи към огъня и се обърна към вълка: — Ти Вацлав Поласек ли си?

Вълкът изръмжа два пъти и закима усърдно с глава, доколкото му позволяваше въжето, а след това, за да потвърди с вдигане на предна лапа, дръпна силно и скъса прегорялото въже. От тълпата се чу задружен изумен вик „О-о!“ и всички благоразумно отстъпиха назад.

— Нали и двамата с доктор Чалмърс ти казахме да зарежеш тия парчета от заклинания, с които така или иначе не можеш да се справиш — каза раздразнено Ший. — Можеш ли да се освободиш?

— Ау-у-у! Ау-у-у! Ау-у-у! — отговори вълкът.

— Добре, ще гледам да уредя нещата, но за Бога, ако искаш да те измъкна от тази каша, трябва да си кротък и послушен. — След това той се обърна на висок глас към свещеника, който се беше отдалечил с останалите: — Всичко е така, както ти казах. Това е християнски благородник, над когото тегне черна магия. Името ми е Харолд дьо Ший. — Може би трябваше да промени подхода.

Свещеникът го гледаше скептично.

— Вотси! — подвикна Ший. — Този момък не вярва, че си добричък. Ако въжетата ти са достатъчно прогорели, скъсай ги и ела да му близнеш ходилата.

— Ау-уа! — изви вълкът и напрегна мишци. Те се разлетяха на парчета. Над тълпата от селяни се разнесе вик на ужас и всички се разбягаха, когато вълкът слезе от кладата, пръскайки огън и жупел на всички страни. Свещеникът остана като вкопан, с напрегнато лице и трескаво потракващи с молитвената броеница пръсти. Вълкът прилегна кротко пред него и го близна по ходилата. След още миг на пълно вцепенение свещеникът се наведе и предпазливо го потупа по главата, но светкавично отдръпна ръката си, тъй като откъм склона след селото се разнесе боен рог или поне нещо, което звучеше като боен рог. Всеки следващ сигнал не се различаваше по нищо от предходния.

Тълпата извърна поглед. Нагоре по склона напредваше конна колона, предвождана от трима конници с тънки копия, на които висяха мърляви бойни флагове от плътна вълна, прекалено тежки, за да се развеят при бавното им изкачване и да могат да се различат някакви цветове и гербове. Зад тях яздеше тръбачът, а точно зад него трима рицари в пълно бойно снаряжение — тежки брони и окачени на седлата подрънкващи шлемове. Ший разпозна граф Роланд д’Англанте и Рейнолд Монталбански. Третият беше по-строен и с по-изискани черти, а туниката върху бронята му беше червена, с бяла лента и голяма златна тока в средата. След тях яздеше отряд въоръжени мъже с тежки шлемове с периферия и ризници на метални люспи. Погледът на Ший се откъсна от отряда и отскочи върху пленника, който неочаквано се задави и започна да диша със свистене, макар примката на повода му да висеше свободно.

Нямаше никакъв смисъл да правят опити да се скрият. Ший излезе по средата на пътя, вдигна ръка като пътно ченге и подвикна:

— Хей!

Тръбачът наду рога си и отрядът ускори ход. Рейнолд се провикна:

— Я, и това ако не е чалмалията рицар! Как се казваше… сър Харолд дьо… дю Чай ли беше? Няма значение. Здравей, доблестна Белфегор!

— Вижте! — извика изумено рицарят с туниката върху бронята. — Роджър Каренски овързан като добиче на заколение. Това вече не мога да го понеса!

Рицарят скочи на земята и едва тогава Ший успя да види, че „той“ беше красива тъмнокоса жена с ръст на танцьорка в мюзикхол. Тя извади кинжала си. Роджър очевидно се опитваше да изкопае с крака си дупка, в която да потъне и упорито отказваше да вдигне поглед. Ший се втурна между двамата.

— Виж какво — каза твърдо той, — този момък тук е мой пленник.

Граф Роланд погледна благо от коня си и каза:

— Скъпа лейди и почтена моя братовчедко, Брадамант, спри се, защото такъв е законът! Този младеж, сър Харолд дьо Ший, е пълноправен рицар и господарят Роджър е негова законна бойна плячка.

— Тогава го предизвиквам! — каза Брадамант и се пресегна към колана, в който блестяха затъкнати железните й ръкавици. — Той е моето сърце, живот и любов и аз съм готова да се сражавам с всеки, който препречва пътя ми към него. Господарю Рейнолд, бъди мой секундант.

— Разсечи го от глава до пети! — вдъхнови се Рейнолд.

Роланд слезе от коня си с дрънчене като кухня при земетресение.

— Тогава аз ще бъда негов секундант, за да се изравнят силите, тъй като това е един изключително доблестен рицар, който ми стори голяма добрина. Хей, Дурандал! — провикна се той и извади огромния си меч с кръстат ефес.

Белфиби отстъпи няколко крачки назад, извади стрела от колчана си и опъна лъка си, но не срещу Брадамант, а срещу Роджър. Ший за пореден път се възхити от самообладанието и духа на своята жена, макар този дух да не му принадлежеше изцяло. Рейнолд наблюдаваше сцената безизразно, но Брадамант обузда гнева си и се засмя.

— Не, господа — каза тя, — нека не се нахвърляме едни срещу други, когато поганците ни дебнат зад съседния хребет, а да решим всичко по приятелски. Сър Харолд, ето ръката ми. — Брадамант подпъхна кинжала под колана си и му протегна ръка.

Ший я пое.

— Добре, лейди! — каза той. — Работата е там, че този момък ми е нужен. Мои приятели са заложници в замъка Карена и не могат да се измъкнат оттам, тъй като Атлантес издигна огнена стена около него. Докато не заведа Роджър при него, те нямат никакъв шанс за спасение.

— Но това е най-скъпият на сърцето ми приятел и… любим. — Тя махна с ръка към Роджър, който успя да отрони само едно: „Аллах!“ и затаи дъх. — Сигурна съм, че е много по-малко рицарско, да ни разделиш отново.

— Дори и така да е — намеси се Белфегор, докато прибираше стрелата в колчана си с видимо удоволствие от решаването на спора по ненасилствен път, — нима той е длъжен да презре дълга си към своя приятел и да се откаже от пленника, с когото се е сдобил след толкова усилия, заради едното ти удоволствие?

— Да, но по-силното страдание обезсилва по-слабите — каза Брадамант. — Като освобождава господарят Роджър от този сарацин, сър Харолд прави услуга на император Карл, нашия господар.

— Но не и мой… — вметна Ший.

Тримата рицари въздъхнаха тежко, а лицето на Роланд помръкна.

— Рицарю — каза той, — този разговор е сякаш напълно безплоден. Ти знаеш, че съм твой приятел. Ще приемеш ли аз да отсъдя?

Ший огледа обкръжилите ги войници. Можеше да го гледат и по-приветливо. В края на краищата и Роланд не беше лош момък.

— Разбира се — отвърна той. — Ще посрещна с одобрение всяко твое решение.

— А ти, достойна Брадамант?

— Така ще сторя и аз.

— Тогава чуйте! — Роланд отново изтегли огромния си меч и целуна ефеса му. — Това е моята присъда, архангел Михаил да ми е на помощ! Сър Харолд дьо Ший трябва да предаде господаря Роджър на лейди Брадамант. Но тъй като притежава пръстен, обезсилващ всяка магия, тя трябва да положи клетва да помогне на сър Харолд в освобождаването на заложниците от замъка Карена. Това е и моето разпореждане и то не подлежи на обжалване.

Белфегор плесна с ръце.

— Страхотно! — радваше се тя.

Лицето на Брадамант също изразяваше удовлетворение. Тя отиде до коня си и измъкна от ножницата на седлото меч, не по-малък от този на Роланд и му го подаде. Той го вдигна пред нея. Дамата воин целуна ефеса му и вдигна ръка:

— Заклевам се! — произнесе тя и се обърна към Ший: — А сега ми предай пленника.

— Как се прави това по вашия край? — попита той.

— Постави ръката му в моята.

— Не мога. Овързан е.

— Освободи го, толкова ли не разбираш? — тропна с крак тя.

Ший не беше сигурен, че това е най-добрата идея, но, изглежда, никой от останалите нямаше нищо против. Той пристъпи зад здравеняка, развърза някои от възлите и след това, когато Роджър пусна шумна въздишка на облекчение, вдигна ръката му и я постави в дланта на Брадамант.

— Предаваш ли ми всички твои права на воин над тази твоя плячка? — попита тя.

— Разбира се.

— Тогава го приемам от теб. — Тя пусна ръката на Роджър и с пълно завъртане на пета му зашлеви страхотна плесница. — Тръгвай негоднико!

Роджър бавно вдигна освободената си ръка, но след това, вместо да я удари в отговор, пусна кратък палав смях.

— Идваш с мен в Карена!

Роджър замръзна.

— О, любов моя, умолявам те, не ме води пак там. Чичо ми отново ще ме омагьоса и ще ме подчини на волята си.

— Ш-шт! Нали имам пръстен, който противостои на всяка магия? Сър Харолд, идваш ли с нас?

— Разбира се — съгласи се той и се огледа тревожно наоколо. От страшния вълк Вацлав Поласек нямаше и следа.

Шестнайсет

Ший разсъждаваше трескаво. На думата на Брадамант сигурно можеше да се вярва, а дори и да не успееше, нямаше нещо, което да заплашва пряко живота на Чалмърс и Флоримел. А опасността, която тегнеше над Вацлав, беше непосредствена и особено голяма. Ако го хванеха отново, все някой щеше да се сети да използва сребърно оръжие вместо огън. А и беше твърде вероятно да го заловят в близките ден-два. Ший се обърна към останалите:

— Смятам, че в замъка Карена ще се оправите по-добре без нас — обясни им той. — А тук имам приятел, който здравата е загазил, и предполагам, че трябва бързо да му помогна по някакъв начин. Белфи… Белфегор, нима онова разплакано момиче не смекчи сърцето ти. Ще дойдеш ли с мен?

Тя потри замислено устни и отсече:

— Това не влиза в договора ни, но ще дойда. Накъде ще тръгнем?

— Може би ще се опитам да намеря онова момиче. Ако искаш, можем да се върнем по пътя и да я потърсим.

— Мислиш, че ще се върне в селото, където едва не го изгориха?

— Може би си права, моето момиче. Вотси е тъп като плодов кейк, но все пак има достатъчно ум в главата си, за да не се връща тук.

— Хайде да тръгваме тогава. Познавам доста добре някои от тукашните пътеки, а и мога да го открия по следите му. — След това се обърна към паладините: — Благородни господа, желая ви слука и довиждане.

Бронираните мъже вдигнаха ръце и им помахаха. Отнякъде докараха кон за Роджър и двамата с Брадамант потеглиха за замъка ръка в ръка, без да обръщат особено внимание на пътя. Ший се почуди дали при това положение щяха да са способни да направят каквото и да е за спасението на Чалмърс и благоверната му.

Зад светилището следваше полегат склон надолу и рязко изкачване нагоре до бреговете на малък поток. Очите на Белфегор обхождаха внимателно почвата:

— Минал е през това ждрело — каза уверено тя и посочи към земята.

Ший не успя да различи нищо, което да напомняше следа, но последва Белфегор надолу по склона и нагоре към брега, където забеляза откършено клонче на един от храстите, а малко по-нататък и дълбока вълча следа в меката почва.

— А дали няма да спестим време, ако подсечем хълма по пътя?

Тя обърна назад усмихнатото си лице.

— Не, кой би минал покрай пътеката, когато пред него е свободната горска шир. И освен това познавам донякъде вълчата природа — вълкът обикновено е голям заплес. Повярвай ми, ще го намерим много по-лесно, ако вървим по следата му. Виждаш ли, тук е завил наляво.

Тя проследяваше следата с неподозирана от Ший бързина. Слънцето вече се беше издигнало високо и надничаше през клонака, в който от време на време пропяваха или пърхаха птички. Сарацинското му облекло едва ли беше най-подходящото за случая, но той най-неочаквано се почувства неизказано щастлив.

Белфегор си тананикаше някаква мелодия, докато вървеше по следата и оглеждаше счупените тук-там клонки от храсталака.

— Ето тук се е отклонил, за да подгони нещо — каза тя. — Най-вероятно заек. А ето там си е почивал от преследването на дивеча. Спечелили сме малко време. Хайде да побързаме.

Тя беше неуморима. Ший първи поиска малка почивка и по-късно още една. Някъде към обяд той помоли за трета почивка край малко поточе, където се напиха с вода и си поделиха една от птиците, останали от вечерята. Белфегор внезапно се смръщи.

— Сър Харолд — каза тя, — може и да ти е странно, но имам познатото и доста приятно чувство, че вече сме преживявали нещо подобно с теб. Все едно слушам за втори път позната приказка. А съм сигурна, че никога не съм бродила в гората с теб.

— Разбира се, че… — започна той, но спря. Нямаше смисъл да насилва нейната възвръщаща се памет; това можеше да доведе само до нови задържащи процеси. — Мислиш ли, че ще успеем да го открием? — промени бързо темата той.

— О да, и то доста скоро. Хайде да тръгваме!

Тя се изправи гъвкаво и поеха през гората. Вълкът се беше размотавал доста насам-натам или защото не е могъл да реши накъде да поеме, или пък защото се е объркал. На два пъти още откриваха места, на които си беше почивал. След още час, когато пресичаха поредния поток, момичето посочи рязко с ръка към земята. Ший видя съвсем пресен отпечатък, в който водата едва беше започнала да се процежда, и извика колкото му глас държи:

— Вацла-а-а-ав!

Откъм храсталака се разнесе шумолене и вълкът се затича към тях с провесен език и размахана опашка.

— Какво стана? Изгуби ли се?

— Ау-у! — отговори вълкът.

— Добре, вече си намерен. Чуй ме сега, кръгъл глупако. Едва не провали отново всичко с изпълненията си. Сега искам от теб да се движиш плътно до нас. Аз поназнайвам нещичко от магиите, но не съм достатъчно вещ във висшата магия, за да ти възвърна човешкия вид, затова ще трябва да изчакаме срещата с Чалмърс. Страхотен късмет извади, че все пак дочака Атлантес да те омагьоса против огън, преди да се превърнеш отново във вълк.

Вълкът подви опашка и жално заскимтя. Ший му обърна гръб и попита Белфегор:

— Ще можеш ли да ни изведеш напряко на пътя за Карена?

— Разбира се, той е ей натам — посочи с ръка тя. — Но какво не ти харесват волните ми гори?

— Няма нищо такова, моето момиче. Но имаме работа. След това можем да дойдем тук и да си скитаме колкото ни душа иска и… по дяволите, става късно. Хайде да вървим!

Привечерният полумрак ги завари в гората. Докато Ший палеше огън, вълкът, следвайки най-строгите му разпореждания, отиде да помогне в лова на Белфегор, като играеше ролята на гонче — подкарваше дивеча право към лъка й. Когато се върна с пет заека, два пъдпъдъка и някаква едра непозната птица, тя каза загрижено:

— Ако смяташ да продължаваме нашето приключение, ще трябва да намерим начин да се сдобия с още стрели. Само днес вечерта загубих две. Не че не мога да си ги направя сама, но не разполагам нито с необходимите инструменти, нито с добре изсъхнал материал.

Вечерният лов изглеждаше напълно приличен за стомасите на трима прегладнели мъже, но вълкът изгълта своята дажба, както и остатъците от тяхната трапеза и продължи да се оглежда гладно. Ший искрено се надяваше пътешествието им да не продължи прекалено дълго, иначе щеше да им се наложи да ловуват и двамата, за да успеят да засищат донякъде едрия хищник.

Слънцето вече надничаше над короните на дърветата, когато най-после се отправиха на път, но само след няколко минути ход напряко през гората, те излязоха на кръстопътя, където преди няколко дни се бяха разделили с Поласек. Оставаше им само последният преход. Вълкът тичаше напред-назад, сякаш крачката им беше непоносимо бавна за него, но внезапно приближи с вой и скимтене.

— Какво става старче? — попита Ший.

Вълкът замръзна, подуши краката на Ший и пробяга няколко стъпки назад по пътя към По.

— Предполагам, че иска да се върнем и да потърсим онова момиче — каза Ший.

Вълкът отново изви тихо, след това захапа Ший за полата на дрехата и започна да го дърпа обратно по пътя.

— Слушай какво, не съм ти… — започна Ший и едва тогава забеляза какво се опитваше да му покаже вълкът. По пътя сред гъста пушилка напредваше някаква колона, като само от време на време от прахоляка излизаше глава или крак. Белфегор заслони очите си с ръка и тихо изписка.

— Сарацините! По дяволите, как са успели да се промъкнат покрай граф Роланд? Виждаш ли, и Медоро е сред тях?

— Сигурно е минал напряко през някой проход и ни е проследил с бандата си… или онзи гаден ковач ни е наклепал… — предположи Ший.

Колоната рязко ускори ход.

— Забелязаха ни! — извика Белфегор. — Нагоре по ската! Там няма да могат да ни настигнат на кон, а ще можем да използваме и прикритието на дърветата.

Конниците приближаваха бързо. Бяха около двайсетина души. Резките силни викове показаха, че маневрата им е разкрита.

Белфегор и Ший достигнаха до ската и се заизкачваха между нискостеблените дъбове и храсти. След преодоляването на растителния пояс ги очакваха няколко метра отвесни скали от ронлив пясъчник. Те се втурнаха да го изкатерят почти на колене, като всеки метър изискваше огромно усилие. Скалата под тях се ронеше и те се подхлъзваха назад, за да издрапат отново малко по-нагоре. Беше каторжен труд.

Под тях двама от конниците вече се промъкваха между дръвчетата и храсталаците. Останалите се пръснаха наляво и надясно. Първата стрела просвистя над главата на Ший. Прищя му се да знаеше някоя много бърза бойна магия.

— Няма смисъл — каза той мрачно на Белфегор. — По-добре е да приемем боя.

Хвана ръката на девойката и й помогна да измине последните няколко метра до дърветата над главите им.

Сарацините предпазливо напредваха в основата на ската, като от време на време спираха и си подвикваха. Малцината от тях, които имаха двойно извити лъкове, пускаха по някоя стрела. Белфегор се прислони зад голям скален къс и пусна стрела срещу единия от нападателите. Не улучи и стрелата се разтроши в камъка над главата му. Следващата стрела удари един от конете и той падна, събаряйки на земята ездача си. Точно когато приклекна зад прикритието си, около нея се изсипаха шест-седем стрели.

Медоро яздеше великолепен бял жребец и се беше откъснал от редицата. Гласът му достигна до тях допълнително изтънен от разстоянието и възбудата му.

— Прекратете стрелбата, ще я нараните! Искам я жива и здрава, но давам хиляда дирхама на онзи, който ми донесе главата на мъжа!

Един от нападателите вдигна рязко ръка и политна от седлото си, пронизан от дълга стрела, и тупна на земята удавен в собствената си кръв. Другите отстъпиха назад и се спешиха. Оставиха двамина да пазят конете и се втурнаха към ската с извадени ятагани и с копия в ръце. Иззад една от скалите изскочи огромно сиво космато тяло и със скок се впи в гърба на последния от сарацините. Господи, та това беше вълкът Вотси! Мъжът се изтърколи с писък. В този миг пропя и лъкът на Белфегор.

Тъп удар — и още един от нападателите им полегна и загриза в агония тревата. Втора стрела се удари в шлема на друг и отхвръкна. Туп! Третата стрела потъна в окото на водача.

— Аллаху Акхбар! — изпищя отдолу Медоро. — Десет хиляди дирхама!

Един сарацин се спря с пронизана ръка. Останалите се надигнаха и се втурнаха нагоре безразборно с бойни викове по склоновете на ската. Вълкът настигна най-задния от тях и го заръфа за крака. Човек и животно се затъркаляха наедно надолу по склона, като човекът неистово пищеше поради невъзможността да използва оръжието си. Белфегор удари още един право в гръкляна.

— Последната, Харолд! — извика тя.

„Умница“ — помисли си Ший, после си избра най-добрата посока, протегна ръка и се стрелна в дълъг напад. Ятаганоподобното острие на меча му не беше кой знае колко добро оръжие, но прониза без проблем право в устата най-близкия от нападателите. Ший парира с кинжала в лявата ръка и посече, но войникът пред него беше с метален шлем, острието отскочи със звън и се откъсна от дръжката. Но поне ударът беше достатъчно тежък и захвърли противника му назад, а той завлече надолу по склона още двама от нападателите.

Някой хвърли по Ший метателно копие със зъбец, докато той се опитваше да запази равновесие. Копието не го улучи и се заби в близкото дърво. Ший и Белфегор се втурнаха едновременно към него. Той се оказа по-бърз. Извади го от дънера и строши дръжката му в коляното си. Хвана парчето с металния шип като рапира и викна на Белфегор:

— Опитай се да стигнеш до гората!

Сарацините напредваха бързо и вече сключваха обръча си; Ший имаше време само колкото да се обърне, да парира сечащия удар и да прониже най-близкия от тях. Острието потъна под брадичката на възмургавия мъж.

Следващият отстъпи, така че нападът на Ший увисна във въздуха и той едва успя да отбие страничния удар с измисленото си оръжие. Прииждаха от всички страни, а той не можеше да е на три места едновременно. Той парираше, без да има време дори за бърз напад. Страничен удар в главата едва не го събори и замъгли погледа му. Само шлемът го беше спасил от посичането.

След това някакъв всеобемащ звук погълна звънтежа на остриетата. Плътен звук на рог, дълбок и разтърсващ. Ехтеше като рога на Хаймдал, който беше разчупил ледниците, но звукът на този тук беше нехармоничен и накара кожата на Ший да настръхне, а главата му да се зацепи от болки. Дълбок ужас и паника обхванаха цялото му същество, искаше му се да избухне в сълзи и да падне на колене. Рогът изсвири отново и всички сарацини се загърчиха надолу по склона, а бойните им викове преляха в ужасени писъци. Ший едва не ги последва.

Някаква сянка премина над него и той вдигна очи, за да види дук Астолф, който се носеше във въздуха на своя хипогриф. Той се очертаваше ясно на синия фон на небето и Ший видя как отново наду рога си срещу панически бягащите сарацини.

Но не всички бягаха. Ший погледна надолу и съзря някакъв дребен брадат мъж — очевидно глух, защото не проявяваше никакви признаци на безпокойство, — който беше коленичил на някакви си двайсетина метра и се целеше в него с късия си лък. В този миг мъжът пусна тетивата, Ший инстинктивно се наведе и стрелата прелетя над главата му.

Вик на болка го накара да се извърне. Белфегор беше излязла от прикритието си, за да вземе някакъв къс ятаган от земята и стрелата на сарацина се беше забила в тялото й. Ший изкрещя и се хвърли срещу мюсюлманина стрелец, който захвърли лъка си и изтегли къс ятаган. В продължение на около три секунди оръжията им бляскаха като стотици огледалца. Най-накрая Ший парира успешно и прободе ръката на противника си, който изпусна ятагана, но докато падаше назад, издърпа парчето копие от дланта на Ший.

Харолд се наведе и вдигна ятагана му. Противникът му се изправи на колене, вдигна здравата си ръка и извика:

— В името на Аллаха, нали няма да посечеш невъоръжен човек?

— И още как! — изръмжа гневно Ший и замахна.

Сарацинската глава се затъркаля и заподскача надолу по ската.

Ший се върна при Белфегор, която лежеше с бледо лице и полупритворени очи сред скалните отломъци. Той я взе на ръце.

— Харолд — каза тихо тя.

— Да, скъпа моя?

— Вече всичко ми е кристално ясно. Аз съм Белфиби от гората, дъщеря на Хризогония, а ти си моят най-мил и желан съпруг.

Ший знаеше, че шокът понякога е най-доброто лекарство срещу амнезията. Но каква полза от всичко това сега? В гърлото му се надигна буца.

— Исках да ти народя синове… — каза отмаляло тя. — Бях щастлива с теб.

— Недей така, ще видиш, че всичко ще се оправи.

— Не, отивам си. Отивам там — отвъд. Целуни ме за сбогом!

Той я целуна нежно. Устните й се разтеглиха в слаба усмивка и той положи ръка на сърцето й. То биеше все по-слабо и по-бавно.

Ший тихо въздъхна:

— Щастлива…

— Ей, старче! — каза познат дълбок глас. Астолф се беше надвесил над тях с рога в едната ръка и поводите на хипогрифа в другата. — О-о, младата дама е ранена? Много лошо е ударена. Дай да я видя!

Той внимателно огледа стърчащата стрела.

— Я сега да видим пулса. Все още има, но не за дълго. Вътрешен кръвоизлив… това е най-лошото! Хайде приятелче, не губи време. Събери малко съчки и свежа трева и напали огън. Смятам, че ще мога да се справя, но най-добре ще е да побързаме.

Ший се разтича наоколо и събра цял наръч клони, след което зацъка припряно с огнивото, като проклинаше от все сърце мудната операция, но в крайна сметка успя да напали съвсем приличен огън относително бързо. Астолф очерта около двамата огромен пентаграм с пръчка и измайстори подобие на стрела от една по-права съчка, като на мястото на перата завърза снопче трева. Той хвърли творението си в огъня и замърмори някакво заклинание. Пушекът започна да става прекалено гъст и обилен за толкова малък огън. Вече не можеше да различи Белфиби.

Ший скочи рязко, когато забеляза чифт висящи в нищото очи на равнището на неговите. Очи само с черни зеници. След това започнаха да се появяват още чифтове, някои под ъгъл, други непрестанно местещи се, сякаш притежателите им разговаряха на светски прием.

— Остани където си! — разпореди дук Астолф между заклинанията. — Ръцете му бяха протегнати напред и Ший успя да различи сред пушеците как ги движеше плавно, докато напяваше заклинанието си едновременно на няколко езика.

Някакъв глас в главата на Ший започна да нашепва: „Излез навън, излез навън, излез навън, излез навън, само престъпи и ще видиш онова, което никой смъртен не е виждал, ела с нас…“, и нещо накара мускулите му да се движат по посока на очите. Той направи крачка и след това втора, преди да успее да се овладее. Челото му се обливаше в пот при усилието да не помръдне от мястото си.

Внезапно огънят изгасна и димът изчезна, сякаш се беше просмукал в земята. Астолф се беше отпуснал до пепелта с плувнало в пот, уморено лице. Бръчките около устата му се бяха врязали дълбоко.

— Доста изтощителна работа — каза той. — Имаш късмет, че устоя да не излезеш от пентаграма.

Белфиби седеше и се усмихваше. Стрелата беше изчезнала, сякаш никога не беше съществувала, дори туниката на момичето беше възвърнала целостта си, само огромното тъмночервено петно напомняше за нещастието.

— Много бих се радвал да почистя и него — каза Астолф, — но както сама разбираш, още не съм отворил магическа пералня.

— Господарю, ти направи предостатъчно за мен! — каза Белфиби и се изправи с олюляване. — Аз…

— Не сега, не сега — прекъсна я Астолф. — Сър Харолд, кръвопускането ще ти е само от полза.

Едва сега Ший видя, че беше ранен. По лицето му имаше кръв от тежкия удар по шлема и две порезни рани на ръката и на бедрото. Всички те се затваряха от магията на Астолф — значително по-умерена този път. Когато дукът приключи със заклинанието, Белфиби скочи в прегръдките на Ший:

— Сега вече никой не ще успее да ни раздели. Ще простиш ли глупостите на твоето изгубило ума си момиче?

— Иска ли питане, скъпа моя — каза Ший и я притисна до себе си.

Астолф се загледа съсредоточено в нещо надолу по ската.

Седемнайсет

След няколко минути Астолф се обади:

— Ако нямате нищо против, вие двамата ми дължите известно обяснение. Още онзи път, когато ви видях да потъвате самички вдън горите, нещо ме усъмни, но…

Белфиби се обърна с весел смях.

— Дук Астолф, не разбираш ли, че това е моят единствен и най-любим съпруг. Макар че ако не беше раната, от която ти ме избави, така и нямаше да го позная, тъй като бях доведена с магия във вашия свят от сър Рийд.

— Така ли? Толкова съм щастлив да го чуя. Чудно нещо е това бракът… ъ-ъ… — увеличава… ъ-ъ… населението. Добре сте се справили. Това приятелче се оказа доста корав боец. — Той започна да брои: … шест, седем, осем… Сигурно ще искаш да си прибереш стрелите, а, стара приятелко. Сарацините яко са го отнесли. Лично аз не бих могъл да се справя сам с толкова наведнъж. Сигурно си е казала думата и твоята пробождаща техника.

— Успяхме само защото бяха в по-неизгодна позиция — отвърна скромно Ший. — И докато приемаш най-искрените ни благодарности за това, че ни спаси живота, би могъл да обясниш откъде се взе тук.

— Много просто — отвърна Астолф, — бях поизлязъл малко сред природата. Видях Аграмант да се придвижва насам. Изглежда, ще трябва да влезем в голяма битка. Жалко че Роджър не е на наша страна, наистина страховит противник. Само Роланд би могъл да му излезе насреща. Чух, че бил се промъкнал до мюсюлманския стан.

Ший се ухили.

— Със сигурност вече не е там. Казвам ти го, защото лично аз го измъкнах оттам. Последният път, когато го зърнах, яздеше ръка в ръка с лейди Брадамант, за да измъкнат от замъка Карена приятелите ми сър Рийд и Флоримел.

Астолф изумено повдигна вежди.

— Истина ли казваш? Страхотен си, старче, око за око, зъб за зъб, а? Смятам, че императорът ще ти даде титла за проявения героизъм! Я, какво е това?

„Това“ беше Вацлав Поласек, който все още под формата на върколак се отдели от един от труповете и бавно се заизкачва по склона.

— Истински върколак! Изключително! Но той няма какво да прави в този времепространствен сектор.

Ший обясни с две думи и чрез няколко обиграни движения Астолф го превърна от вълк отново във Вацлав Поласек. Досадния чех прочисти гърло.

— Този, последният, едва не ме удуши — оплака се той, — но все пак му прегризах гърлото. Все още ме боли цялото тяло от тоягите на селяните. Братко, така ме наложиха, че щях да съм най-щастливият от вълците, ако бяха намерили нещо сребърно, та да ме прободат.

— Но как си се превърнал точно във вълк? — попита Астолф. — Разбирам достатъчно от магия, но ликантропията е последното нещо, за което бих се сетил.

Поласек се усмихна гузно.

— Ами-и… малко се изморих да блъскам пеша и реших да се превърна в орел — хем да си летя, хем да се оглеждам за Роджър, но вместо това се превърнах във вълк. Сигурно съм объркал магията.

— Най-вероятно — каза Астолф. — Но виж какво, млади приятелю, на твое място в никакъв случай не бих опитвал повторно. Тези номера с преобразяването са доста опасни и несигурни. Трансформацията може да се окаже необратима, а това е доста неприятно.

— Точно това беше започнало да става с мен — призна си Поласек. — Бях започнал да придобивам неудържим вкус към човешко месо. Когато Белфиби беше с мен в гората, имах чувството, че всеки миг ще я поваля и ще я загриза. Нямате представа колко близо до изяждането бяхте през последната нощ.

Ший преглътна мъчително. Астолф се разсмя и каза:

— Наистина ми се налага да ви изоставя приятели, но след като се справихте толкова добре сами срещу толкова много народ, императорът сигурно ще пожелае да даде главната битка срещу сарацините именно на това място. Със здраве! Хайде, Лютиче! — подвикна той и отлетя.

— Ако се натъкнем на някой друг отряд, искам да сме добре въоръжени — каза Ший. — Вотси, ела да видим какво ще ни предложи бранното поле.

Те слязоха надолу по склона, като изпробваха най-разнообразните оръжия на нападателите. Белфиби прибра своите стрели и опита, но изхвърли отново някои от тези, които сарацините бяха изстреляли от късите си двойно закривени лъкове. В подножието на ската тя прикри с длан прозявката си.

— Повелителю мой — каза тя, — чувствам се изморена до смърт и не се съмнявам, че ти също си капнал. Няма ли да си починем малко?

— Добре, но не и сред тази леш — отговори Ший.

Те прекосиха долината, като бавно се провираха между стърчащите скали и камънака, докато най-накрая достигнаха до малка полянка с дебел килим от трева, съвсем в началото на горския пояс и налягаха по земята. Поласек се размечта:

— Единственото нещо, което бих искал в момента, е глътка силен алкохол, триетажен сандвич и после огромна чаша кафе. Как мислиш, Харолд, би ли могъл да ми омагьосаш нещо такова?

— Вероятно… — отвърна с прозявка Ший, — но не съм сигурен за хранителните качества, които ще притежава. По-скоро ми се ще да можех да направя магия срещу джинове… — гласът му замря. Главата на Белфиби почиваше върху рамото му.

Имаше чувството, че е склопил очи само за миг, но когато отново ги отвори, Поласек хъркаше юнашки, а слънцето скланяше към билото.

— Хайде-е събудете се-е! — пропя той. — Гостите вече пристигат.

И действително в далечината се чуваше конски тропот. Четирима ездачи напредваха през високопланинската долина. Когато приближиха достатъчно, той успя да различи Брадамант, Роджър, Чалмърс и Флоримел, която яздеше на дамско седло. Преди да навлязат в гората, те се отбиха встрани и се изкачиха до полянката. Настанаха всеобщи ръкостискания, прегръдки и поздрави.

Ший каза щастливо:

— Знаех си, че ще се справите без допълнителна помощ. Все пак как успяхте?

Брадамант отвърна:

— Рицарю, знай, че силата на този пръстен е наистина срещу всяка възможна магия, колкото и силна да е тя. Затова сложих пръстена под езика си и хванах господаря Джордж за ръка. След това вече не беше никак трудно да преминем невредими през такава долнопробна магия като огнената стена и да преведем и приятелите ти обратно. Сега вече изпълнила ли съм дълга си към теб?

— Уха! — извика Ший. — Вече сме квит.

— Тогава тръгвам на север, за да присъединя десницата си към армията на императора и да заведа пленника си като подкрепление.

Тя посочи с ръка към Роджър и той отново се разтресе в къдрав смях, който едва не го свали от седлото.

— Добре — каза Ший. — Благодаря ви за всичко и със здраве! — Той протегна ръка, но преди да беше докоснал нейната, светкавица процепи небето и удари близкото дърво, което направо се взриви пред очите им и ги засипа с обгорени трески.

Всички се извърнаха със затаен дъх и видяха Атлантес Каренски изправен върху все още димящия пън с жезъл в ръка.

— Хванете се бързо за ръце — каза тихо Чалмърс. — Той не може да ни стори нищо, докато сме под защитата на пръстена на Брадамант.

— Долни предатели! — кресна дребният магьосник. — Досега да съм ви избил хиляда пъти, ако сред вас не беше Перлата на Ориента и най-съвършеният паладин на столетието. Но сега, когато съм вече достатъчно близо, за да насочвам точно стрелите на моя гняв, не ще се измъкнете от отмъщението ми! — Той насочи жезъла си срещу Чалмърс и започна да мърмори някакво заклинание. Около върха на жезъла проблеснаха синкави мълнии, но не се случи нищо повече.

— По-добре опитай с другата цев — барутът в тая май е мокър — подигра го Ший.

Атлантес тропна с крак и страховито развъртя очи.

— Аллах ми е свидетел, в гнева си съвсем бях забравил за магическия пръстен! — рече той и стисна главата си с длани. — Но е казано: няма победа без горчилката на поражението. — Той започна да чертае някакви фигури във въздуха. — Само мръднете от това място и ще получите въздаяние за предателството си.

— Дръж ме здраво за ръката, Харолд! — каза Чалмърс, след което приклекна и описа кръг около групичката им. После прибави и други геометрични фигури, като в крайна сметка се получи нещо като огромен пентаграм. През цялото време той припяваше своето заклинание.

— Това е! — рече Чалмърс и пусна ръката на Харолд. — Вече сме в безопасност… поне засега. Но както изглежда сме и под обсада. Божичко!

Атлантес беше насочил отново жезъла си към тях, нещо просвистя край групичката им и скалата от другата страна на пътя се разлетя на нажежени до бяло парчета. Белфиби сложи стрела в лъка си и опъна тетивата.

— Не вярвам, че това ще помогне, мило момиче — каза Чалмърс. — Харолд, страхувам се, че този човек е много по-добър магьосник от мен и че единственото, което мога да направя срещу него, е да подсиля донякъде защитата ни…

— Може пък аз да мога да направя нещо… — изтърси Поласек.

— Не! — извикаха едновременно Чалмърс и Ший.

След това докторът продължи:

— Но ти, Харолд, имаш невероятна дарба в поетичния елемент на магията и ако опитаме заедно, може би ще успеем да направим нещо.

— Не зная, Рийд — призна си Ший. — Бихме могли да опитаме, но се страхувам, че в този свят магиите ми не действат много добре.

Той описа перипетиите си с брадата и Астолф, както и с дяволската външност. Слънцето вече клонеше към залез. В дългите сенки на околните дървета Атлантес напяваше непрестанно монотонно заклинание и под жезъла му започнаха да изникват един по един отвратителни таласъми. Явно беше решил да ги подложи на действителна обсада.

— Бог ми е свидетел, Харолд, съвсем се обърках — каза Чалмърс. — Сигурен ли си, че си изпълнил правилно движенията? Хм-м… а какъв беше поетическият ти елемент?

Ший обясни за Шекспир и всичко останало.

— О-о, така кажи. Обяснението е съвсем просто. Както всеки полумохамедански свят, така и този тук е изключително поетичен, а доколкото ти си използвал първокласни поетични образци, резултатът е надхвърлил доста първоначалните ти изчисления. Спомняш ли си някой стих от големите поети, в който да става дума за мощно неудържимо движение?

— Какво ще кажеш за една малка преработка на Шели? — попита гордо Ший.

— Чудесно, смятам, че ще свърши работа. Готов ли си? Добре, най-важното е да съчетаем ритъма с моите движения. — Той започна бавно да движи ръце, а Ший зарецитира:

Вихрогоните ми с мълнии засищат си глада,

поят се с ураганни ветрове.

А щом във светлина прелее на утрото кръвта,

те набират сила, която ме зове.

И възнесете се със нас, неземни вий чада!

Резултатът беше донякъде неочакван. Четирите коня, с които беше пристигнала групичката от Карена, излетяха право нагоре във въздуха като повдигнати от въздушна струя и преди някой да беше успял да ги спре, налетяха на сборището от таласъми. Чудовищата се разбягаха във всички посоки, но не бяха достатъчно бързи, за да избегнат ударите на копитата, които размазваха главите им като презрели домати. Роджър се заливаше в смях, а Чалмърс гледаше изумено.

— Признавам… — започна той, но замлъкна, вперил поглед нагоре.

В кървавото зарево на залеза над главите им се открояваше фигурата на дук Астолф, яхнал своя хипогриф. Той се приземи сред тях и се обърна към Ший:

— Ти ли ме призова, старче? Надявам се да е за нещо важно. Това заклинание с неземните чада е ужасно, но като чистокръвен англичанин не можах да не се отзова. О, кого виждат моите очи! Да не би да имате някакви неприятности със стария ми приятел Атлантес.

Стопанинът на замъка Карена изпръхтя презрително от другата страна на пентаграма.

— Е, благородни и могъщи господа. Сега вече нямате избор. Ще трябва да пуснете моя любим племенник, Перлата на Ориента, защото аз съм най-силният магьосник в този свят, ако изключим Малджиджи, но той още гние в тъмниците.

Астолф наклони леко глава.

— Интересно… — каза той. — Ти искаш ли да бъдеш пуснат, Роджър?

Перлата на Ориента, изглежда, получи някакви затруднения с дишането. Той погледна към земята, след това към Брадамант и после някъде встрани.

— Аллах ми е свидетел, не искам — успя да отговори най-накрая той.

Астолф се обърна към магьосника.

— Знаеш ли какво ще направим, старче? Имам страхотно предложение: доколкото разбрах, приятелят на сър Харолд иска да даде на дамата си истинско човешко тяло. Предлагам ти да опитаме да му помогнем и двамата. Който успее — получава всичко накуп, включително и Роджър.

— Аллах да ми е на помощ, това трябва да е някоя от франкските ви хитрости — предположи Атлантес.

— Помисли си добре, старче. Знаеш много добре, че мога да ги кача на Лютичето и повече да не го видиш! — Астолф почеса хипогрифа зад ухото.

Магьосникът вдигна ръце към небето.

— О, предизвикан съм от синовете на Нечестивия! — изви глас той. — Но все пак ще приема облога.

Двамата с Астолф започнаха да правят бързи магически пасове с ръце. Дукът изведнъж изчезна и около пентаграма се спусна гъста мъгла, която започна да става все по-плътна и по-плътна, докато най-накрая вече не можеха да се видят един друг. Въздухът се изпълни с движения.

След това мъглата изтъня и се стопи. Флоримел беше изчезнала от техния пентаграм и в момента се намираше в пентаграма на Атлантес. Дребният магьосник каза:

— Знайте, че… — и млъкна, защото Астолф се появи отново, но вече не сам, а с някакъв висок поне колкото него мъж с изрядно сресана бяла брада и гъста бяла коса. Той беше облечен изключително изискано: фрак, панталон на тънко райе и гети, екстравагантно накривен цилиндър на главата и розов карамфил в бутониерата.

— Позволете ми да ви представя уважаемия Емброуз Силвестър Мерлин, доктор на богословските науки, доктор на магическите науки, член на Кралското магическо дружество, член на Кралското научно дружество, заслужил деятел и т.н. и т.н.

Мерлин каза с дълбок плътен глас:

— Тази девойка е някаква имитация. Само миг и ще ви доведа истинската. — Той измъкна жезъл от вътрешния си джоб, начерта свой собствен пентаграм и започна да напява заклинанието си. Отново се спусна гъста мъгла, но този път в нея играеха светлинки. След около пет минути мъглата се разпръсна, но вече имаше две Флоримел, напълно еднакви по облекло, поза и външност.

Той пристъпи към Флоримел от техния пентаграм.

— Тази тук е истинската. Нали, скъпа моя? — повдигна галантно цилиндъра си той.

— Да, благородни господине — каза тя и тихо изписка от удоволствие. — Чувствам как във вените ми тече кръв, а не киша.

Мерлин вдигна пръст и от връхчето му избухна жълт пламък, който блестеше ярко в спускащия се полумрак. Той взе ръката на Флоримел и бързо прокара пламъка по цялата й дължина.

— Виждате ли? Реагира като всяко човешко същество. — Той духна пламъка. — Това ли беше, Астолф? Нали знаеш, не бих искал да закъснея за откриването на нумизматичната изложба във „Фидиас клаб“.

— Хиляди благодарности, старче — каза Астолф.

Мерлин изчезна.

— Изчадие адово! — кресна Атлантес. — Ето тази тук е истинската Флоримел.

Ший забеляза, че Чалмърс правеше магически пасове. Флоримел от пентаграма на Атлантес примигна един-два пъти като току-що пробудена от сън и се превърна в селянката, която Ший беше открил да плаче на пътя край По. Поласек хлъцна.

— Ей, Каси! — провикна се той.

Девойката се огледа и го забеляза.

— О-о, вълченцето ми!

— Както вече се разбра, победителят съм аз — каза Астолф. — Хайде да тръгваме, Роджър.

— Не-е! — изкрещя Атлантес. — Нека косите ми да се превърнат в скорпиони, ако позволя нещо подобно.

— Но едва ли можеш да попречиш… — отбеляза невъзмутимо дукът. — Магиите ти ще са напълно безсилни срещу тези хора. Основен магически закон, нали знаеш: ти прие облога и го загуби; магиите, които направиш, за да попречиш на изпълнението на условията, просто няма да се задействат.

— Триста дяволи, сър Астолф, но не съм се договарял, че няма да взема главата ти! — каза Атлантес, вдигна жезъла си и започна да напява някакво заклинание.

Същото стори и Астолф. Ший потупа Чалмърс по рамото:

— Хайде да се дръпнем малко по-встрани, защото ей сега ще започнат фойерверките.

Тримата психолози и дамите им загърбиха дуелиращите се и тръгнаха към По. Не бяха изминали и петдесетина крачки, когато се чу тътен като от артилерийска канонада и цялата долина се освети в синьо. Някой от магьосниците беше прибегнал до използването на мълнии срещу противника си.

— Да бягаме! — каза Чалмърс и никой не дочака втора подкана. Трясъците се сипеха един след друг, докато накрая се сляха в оглушителен непрестанен тътен. Земята под краката им се разтърси. Огромен блок се откъсна от склона и се затъркаля надолу.

Докато спринтираха, те от време на време поглеждаха през рамо към полесражението. Хълмът беше почти скрит от погледите им с огромен, кълбящ се буреносен облак, чийто долен край беше почти непрестанно осветен от падащите мълнии. Част от гората вече беше погълната от пламъците на пожара. Огромно парче от скалния хребет се взриви и свлече надолу. През тътена на гръмотевиците се дочу пронизващият звук на рога на Астолф.

— Честна дума — каза задъханият Чалмърс, като забави темпото до бърз ход. — Ще трябва да… се… подмладя още малко… преди да се заема отново с атлетически упражнения. Харолд, не зная дали ти казах, но смятам, че зная причината Атлантес да иска да ме задържи в замъка. Явно въпреки майсторските си постижения в магията, той все още не е овладял тайната на пренасянето в други светове.

— Готов съм да се обзаложа, че вече няма и да я овладее — каза малко мрачно Ший и погледна към долината, където битката беше преминала в истинско торнадо.

— Всичко ще бъде наред — успокои го Чалмърс.

— Ей, вие двамата! — обади се Поласек. — Като си говорите за тия работи, бихте ли ми казали какво става с Уолтър?

— По дяволите! — каза Ший. — Той е все още в Ксанаду и се храни само с мед. Трябва да има поне седмица време.

По лицето на Досадния чех се разля щедра усмивка.

— Така си мислиш ти… — подметна той. — Спомняш ли си колко време бяхме в Ксанаду? Най-малко няколко часа, макар че на Рийд не са му били нужни повече от няколко минути, за да поправи грешката си.

— Боже милостиви! — промълви Чалмърс. — В такъв случай Уолтър е прекарал там най-малко месец и нещо. Няма начин, ще трябва да се заема с неговия въпрос.

— Това, което искам да знам — обади се Ший, — е как мислиш да ни върнеш обратно в Охайо, но не си мисли, че ще си загубя съня от тревога.

Той стисна ръката на Белфиби.

Стената на змиите

Едно

Пощата беше затрупала изцяло масичката в преддверието. Белфиби каза:

— Госпожа Дамброт дава коктейл на петнайсети. Това се пада в четвъртък, нали? Има и бележка от прислужницата. Горката жена! Морисънови дават градинско парти в събота и също ни канят. Това тук е вече лично за теб. От някой си Маккарти. Бил в твоята група миналия семестър, искал да ни се обади и да дойде да си поговорите за пс… псиониката.

— О, Боже! — измърмори Харолд Ший. Приглади назад черната си коса и почеса дългия си нос.

— И ще трябва да изпратим пет долара на Дружеството за…

— По дяволите! — рече Ший.

Тя леко наклони глава и го загледа под учудено извитите си вежди. Ший се замисли колко красива беше неговата съпруга и как забележително се беше приспособила към неговия свят, след като я беше отмъкнал от вселената на „Кралство Феерия“, а след това беше успял да си я възвърне и от „Орландо Фуриозо“, където неговият бивш шеф Чалмърс я беше издърпал по грешка, докато се беше опитвал да извика Ший на помощ.

— Мой най-скъпи господарю — каза тя, — най-открито протестирам срещу липсата ти на добро възпитание. Когато ме уговаряше да се оженим, ти ми обеща животът ни да бъде рай.

Той я прегърна през раменете и я целуна, преди да беше успяла да се издърпа.

— Животът с теб навсякъде е рай. Но градинските увеселения… И петте долара за бездомните пудели…

Белфиби се разсмя.

— Морисънови са много мили хора. Сигурно ще поднесат лимонада и малки сандвичи. А след това най-вероятно ще играем на шаради, вместо да ни преследва тълпа обезумели маври.

Ший я хвана за раменете и впи строг поглед в невинния израз на лицето й.

— Ако не те познавах толкова добре, щях да си кажа, че се опитваш да ме убедиш да отидем някъде, но ме оставяш да го предложа аз. Типично по женски.

— Повелителю мой, аз съм само твоята предана жена, за която волята на съпруга е закон.

— Искаш да кажеш, когато съвпада с твоята. Добре, разбирам, Охайо те отегчава. Но не вярвам да искаш да се върнеш в замъка Карена при оная банда тенекиени досадници. Така и няма да разберем кой е победил в магическия дуел — Атлантес или Астолф.

— Не, не искам. Но нека все пак да поговорим. — Тя влезе в хола и се настани удобно. — Всъщност си мисля, че макар да сме се върнали съвсем наскоро и макар животът в Охайо да е спокоен и добре уреден, ние като че ли доста прибързано си дадохме дума да не пътешестваме повече.

— Искаш да кажеш, че можеш да понесеш само толкова време мирния и уреден живот ли? — обади се Ший. — Не мога да те виня. Чалмърс често ми е казвал, че е трябвало да стана политик или наемник, а не психолог, и проклет да съм ако…

— Нямам предвид само това — отвърна тя. — Имаш ли някакви новини за приятелите, с които бяхме доскоро?

— Днес не съм проверявал, но до вчера никой от тях не се беше върнал.

Тя изглеждаше много угрижена. При набега си в света на „Орландо Фуриозо“ от Ариосто те бяха зарязали не по-малко от трима негови колеги и един случаен спътник по прашните междувселенски пътища.

— Вече цяла седмица… откакто сме се прибрали…

— Да — каза Ший. — Не мога да виня Рийд Чалмърс и Вацлав Поласек, че останаха в света на „Орландо“ — там си прекарват наистина добре. Но Уолтър Беярд и ченгето Пийт, поне доколкото зная, все още не са се върнали от Колриджовата „Ксанаду“. Чалмърс беше обещал да ги изпрати обратно, но или е забравил, или пък не може да го направи.

Белфиби каза:

— А има хора, които ще забележат отсъствието им, нали така? Също като в случая, когато ме издърпаха в замъка Карена, а полицията веднага те е надушила?

— Напълно си права. Особено когато единият от изчезналите е ченге. В тази мирна и уредена страна е много по-опасно да извъртиш номер на ченге, отколкото на университетски преподавател.

Тя сведе глава и прокара ръка по ръба на кушетката.

— Страхувам се, Харолд…

— Какво има, момичето ми?

— Ние, хората от гората, притежаваме известни умения, които не са достъпни за градските хора. Когато днес излязох, ме следиха през цялото време. Не разбрах кои и защо, но…

Ший скочи на крака:

— Ах, тия порове гадни! Ще ги…

— Не, Харолд. Не се гневи. Не можеш ли просто да отидеш при тях и да им разкажеш всичко така, както си е?

— Надали ще ми повярват повече от последния път. А ако повярват и всичко това се разчуе, може да се надигне огромна миграционна вълна към другите времепространствени континууми. В никакъв случай! Чалмърс все още не е разработил напълно всички закони на прехвърлянето и това може да се окаже много по-опасно от продажбата на атомни бомби в супермаркетите.

Белфиби подпря брадичката си с ръка.

— Да-а-а. Спомням си как бяхме изстреляни от моята скъпа родна Феерия без право на завръщане въпреки цялата ти формална логика, която изменя възприеманото от сетивата. Но сегашната перспектива ми изглежда доста по-непривлекателна. — Тя намекваше за последното отчаяно заклинание на Ший в двубоя им с магьосника Долон, при което зареденият с прекалено много магическа енергия се беше самоизстрелял обратно в своята вселена, като беше издърпал със себе си и Белфиби. Веждите на Белфиби отскочиха учудено:

— Никога преди не съм те виждала толкова бездеен. Или пък просто не ти се тръгва. Ех… да имаше някой мисловен модел, някой свят, в който да се прехвърлим и където да открием магия, която да е достатъчно силна, за да преодолее чара на „Ксанаду“. Така, а не чрез пряко нахлуване в „Ксанаду“ ще е много по-възможно да успеем.

Ший забеляза, че тя говореше в множествено число. Вероятно смяташе въпроса около собственото си участие за решен. Той обаче беше женен достатъчно дълго, за да си затрае.

— Това е идея. Хм, може би в Артуровата Британия. Не-е-е… Там са само слаби магьосници, ако не броим Блейс и Мерлин. Блейс е доста слаб, а не можем да сме сигурни, че ще открием Мерлин, след като прекарва повече време в нашето собствено измерение. (Мерлин се беше появил веднъж към края на приключението им в Орландо.) В „Илиада“ и „Одисея“ няма професионалисти, а и надали някой би се съгласил да ни помогне. Няма магьосници и в „Зигфрид“ и „Беоулф“… Чакай, чакай, мисля, че открих: „Калевала“!

— Това пък какво е?

— Финският епос. Всички големи личности в него са магьосници и поети. Вайнемойнен може да ни е от голяма полза. „Вайнемойнен, стар и постоянен…“ Мъж със сърце като океана. Но, ако ще ходим там, ще са ни необходими някои неща. Бих искал да си взема оттук шпага, а не е лошо да вземем и добър лък и нож за теб. Играта може да загрубее.

Белфиби грейна:

— Онзи чудесен лък от магнезиева сплав с мерник, с който се явявах в шампионата на Охайо ли?

— Не! Не мисля. Той вероятно няма да ни свърши никаква работа в действителността на финския епос. Може да стане чуплив и да се превърне в пълен боклук. По-добре ще е да вземеш дървения. И колчан дървени стрели. Няма да носим от стрелите от промишлена стомана, по които си луднала напоследък.

— Финландия не беше ли доста студено местенце? — попита тя.

— И още как. Няма нищо общо с вечното лято при вас, във Феерия. Аз имам достатъчно дебели дрехи, а за теб ще направим специален списък. Ще е като за отиване на полюса.

— Какво по-точно представлява тази страна?

— Доколкото зная, субарктически мочурища. Равнинна повърхност, покрита с гъсти гори и езера.

— Тогава — предложи тя, — най-добра работа биха ни свършили гумени ботуши.

Ший поклати глава и каза:

— Нищо подобно. По същата причина, поради която ще се откажем от магнезиевия лък. В този мисловен модел не съществува никаква гума или каучук. Когато бях при староскандинавските богове, направих няколко подобни грешки и здравата се опарих.

— Но…

— Послушай ме! Чифт здрави кожени боти с връзки ще ни свършат най-добра работа. Вълнени ризи, кожени якета, ръкавици… най-добре ще е да си вземеш от онези с един пръст. Когато отидем там, ще можем да се снабдим с местни дрехи. Ето ти списъка… А! Щях да забравя — вълнено бельо. И карай по-кротко, чуваш ли?

Той я измери с най-строгия поглед, на който беше способен. Белфиби беше склонна да кара шевролета му като летец изтребител.

— Можеш да не се съмняваш. Ще съм образец за предпазливост. — Тя пристъпваше нетърпеливо от крак на крак.

— А докато си на покупки — продължи той, — ще се заема със символните карти и ще приготвя силогизмобила ни.

Когато след около два часа Белфиби се върна, Харолд Ший се беше разположил на пода в хола с разпръснати върху килима карти. Те изглеждаха донякъде като перфокарти, само че бяха изписани с логически символи: малки подкови, кръстчета и буквени означения. Той ги беше поръчал за сметка на института „Гарадън“, когато беше довел Белфиби от „Феерия“, а когато се завърнаха от „Орландо Фуриозо“, те вече бяха готови. Предназначението им беше да улеснят прехвърлянето в други вселени, като човек трябваше само да запълва празните квадратчета със съответните символи. До него лежеше екземпляр от „Калевала“. От време на време той поглеждаше в него, докато извличаше логическите предпоставки на новия свят.

— Здравей, скъпа — поздрави я разсеяно той, когато я забеляза да влиза с огромен пакет в ръце. — Мисля, че постигнах идеална избирателност. Можем да се приземим направо в предния двор на Вайнемойнен.

— Харолд!

— А?

— Ченгетата са по петите ми. Двама мъже в полицейска кола се опитаха да ме проследят дотук.

— Така ли? Кажи какво се случи?

— Ами аз доста ловко им се измъкнах, направих малък слалом из околните квартали и ги заблудих, но…

— О, Боже! Но те са взели регистрационния ти номер и ще дотупат тук всеки момент.

— Чумата да ги тръшне! Какво още трябва да приготвим? До половин час ще съм напълно готова.

— Никакъв половин час. Бързо! Ела тук! Не, моля те, сега не е време да се преобличаш в новите дрехи. Остави пакета така, както си е, ще го вземем с нас. Вземи си само лъка и стрелите.

Той скочи и хукна надолу по стълбите. След малко приглушеният му глас се дочу някъде отдолу.

— Белфиби!

— Да?

— Къде, по дяволите, си забутала вълнените ми чорапи?

— В големия кашон. Не си ги носил от зимата.

— Добре… А жълтият ми шал къде е? Не, няма значение, открих го…

След няколко минути той се изкачи отново, награбил купчина дрехи и екипировка.

— Взе ли си лъка? — попита той Белфиби. — Добре. А достатъчно стре…

Изведнъж звънецът на входната врата прекъсна думите му.

— Това са те! Колата им е на улицата! Какво ще правим?

— Тръгваме за „Калевала“, хайде, по-бързо! Седни тук до мен на килима и се хвани за ръката ми. Така. Сега хвани с другата си ръка пакета. Браво!

Звънецът отново забръмча. Ший се настани удобно в йогийската поза лотос и се съсредоточи върху картите по пода.

— Ако A не е не-B и B не е не-A…

Очертанията на стаята започнаха да се размазват.

Пред него вече нямаше нищо освен листовете. Двайсет и петте карти.

— … и ако C е Страната на героите, „Калевала“…

Заклинанието подейства. Картите се разпръснаха на хиляди светлинни петънца, които се въртяха във валса на собствените си потайни пулсации. Ший стисна по-здраво ръката на Белфиби и своя багаж.

Чувстваха се като перушинки, понесени от морския бриз. Цветове. Звуци, които бяха по-скоро едва загатнати. Усещане за пропадане. Ший си спомни колко се беше уплашил, когато му се бе случило за пръв път… и как в момента, в който беше попаднал в мита за Рагнарьок вместо в света на ирландската митология, му се беше искало да…

Светлинните петна постепенно се разсеяха и всичко наоколо започна да придобива по-постоянни и определено материални очертания. Намираше се сред висока гъста трева, а до него беше Белфиби. Те стискаха в ръце своите купчинки с дрехи и оръжия.

Две

Полюшващите се под лекия полъх на вятъра треви скриваха от очите им гледката наоколо. Над главите им се стелеше плътно пухесто одеяло от ниски облаци. Въздухът беше леко студен и влажен. Поне не бяха пристигнали насред прословутите ужасяващи фински зими.

Ший разплете дългите си крака и се изправи, после подаде ръка на Белфиби. След кратък оглед установи, че се намираха насред обширна ливада. Вдясно от тях ливадата опираше в смесена горичка от брези и ели. Вляво…

— Ей, Белфиби! Виж ги! — каза Ший.

Бяха групичка животни, които пасяха около огромния стар дъб, издигащ се самотно насред ливадата. Ший различи три ниски коня с дълга козина и още едно животно от рода на елените. С рога. Или карибу, или много едър северен елен.

— Изглежда, тук няма да ни липсва месо — прецени Белфиби. — Тези животни са вероятно прекалено благородни, за да се страхуват.

Четирите добичета бяха хвърлили по един преживен поглед на времепространствените пътешественици, след което се бяха съсредоточили отново върху пашата.

— Това трябва да е северен елен — каза Ший. — Тук ги използват като впрегатни животни.

— Както онзи раздавач на подаръци — елфът Дядо Коледа от вашите легенди в Охайо ли?

— Да. Хайде да отидем до онази ограда и да сменим дрехите си с дърварските одежди. По дяволите, забравих четките за зъби. И допълнително бельо…

Като се замисли по-дълбоко, установи, че беше забравил и маста за импрегниране на ботите. Но все пак бяха пристигнали в комплект и разполагаха с неговата шпага и с нейния лък, да не говорим за магическите му умения. Ако успееха да ги използват правилно и навреме, можеха да се сдобият с всичко, от което имаха нужда.

Оборът се оказа дървен стобор а ла Ейбрахам Линкълн. Докато се приближаваха и вдигаха високо крака, за да прегазят през тревите, гората се поразреди и Ший успя да види група ниски къщи от дялани трупи, полускрити между дърветата. Над покрива на едната се виеше тънка струйка дим. Дочуваха се гласове, приглушени от разстоянието.

— Хора! — обади се Ший.

— Да се надяваме, че ще са дружелюбни… — каза Белфиби, погледна към къщите и сви зад ъгъла, където започна да съблича дрехите си.

— Не се безпокой, момичето ми — рече Ший. — Вайнемойнен е най-големият арабия в целия времепространствен континуум.

Той също се захвана да сменя дрехите си.

— О, Харолд — каза Белфиби, — не си взехме нито торба, нито раница, в която да носим багажа си. Нима ще трябва да зарежа на произвола тази прекрасна рокля? Тя ми е от първото ни отиване в Ню Йорк.

— Сгъни я добре, а аз ще пригодя нещо като пътна торба от ризата си. Я, някой като че ли ни идва на гости.

Те забързано довършиха обличането си и тъкмо завързваха връзките на ботите си, когато човекът, който идваше откъм къщите, стигна до вратата в стобора и се отправи към тях.

Беше нисък мъж, вероятно на годините на Ший (с други думи, в по-наивната половина на трийсетте), с чип нос, широки монголоидни скули и къса рехава черна брада. Палците му бяха подмушнати под широк, бродиран кожен колан, препасващ дълга ленена рубашка, чиито поли се спускаха над чифт широки вълнени панталони, които на свой ред бяха напъхани в чифт кожени ботуши с козината навън. Шапката му от висококачествена мека козина на неизвестен звяр беше килната дръзко над едното му ухо. Мъжлето пристъпяше наперено.

Ший окачи на колана си прибраната в ножница шпага и поздрави:

— Добър ден, господине! — Надяваше се прехвърлянето в този времепространствен континуум автоматично да е подменил английския му с местния език.

Мъжът наклони глава леко встрани, приглади брадата си с пръсти и ги разгледа внимателно от главата до петите. Най-накрая заговори:

О, странници със смешен вид,

за очите ясно е веднага,

че от земи сте с чужди бит!

Кажете, о, честити, с дума блага

отде сте? Кой ви е родът?

Каква ли цел ви тука води?

Що щете на героите в света?

Що имате в ума и знаете ли где кракът ви броди?

„Не на мене тия номера — помисли си Ший, — чел съм «Калевала» и зная, че ако узнаеш подробностите около рода на човека, можеш да му направиш каквито искаш магии.“ На глас обаче каза само:

— Аз съм Харолд Ший, а това е жена ми Белфиби. Идваме от Охайо.

Пелвийпи? Оухайо? Харолший?

Истината да ви кажа, аз не ги познавам.

От край далечен вий сте, аз не зная чий,

по-далеч от кралството на Хийси, дума давам!

И дори от тръпните на Мана дълбини,

щом от толкова далеч чак тук сте спрели,

добре дошли сте и сега, и в бъднини!

И на прелестната Пелвийпи под нозете бели

пътят вечно да е мек и усмивката и блага

все по-слънчева да грее, както и приляга.

— Благодаря — каза сухо Ший. — И ако нямаш нищо против, предпочитам да си общуваме в проза. Жена ми наскоро имаше неприятни преживявания с един поет и има алергия към мерената реч във всичките й форми.

Мъжът погледна Ший подозрително, а Белфиби — с окото на познавач.

— Чуй ме ти, о, Харолайнен… — започна вдъхновено той, но Белфиби, която до този момент беше гледала само умолително, тихо изръмжа. Мъжът бързо се усети, спря и като сниши глас, довърши: — Нима в далечно Оухайо мъжете не властват над жените си?

— Не, те властват над нас — каза бързо Ший.

Белфиби се намръщи. Странникът се ухили безочливо.

— Тук, в Страната на героите, жените от най-ранна възраст се научават къде им е мястото. Ако искаш, може да направим кратка смяна, след което ще получиш своята Пелвийпи много по-покорна. А освен това и със значителни познания в областта на поезията, усвоени при най-добрия стихоплетец в цяла „Калевала“.

— А? — успя само да изрече Ший. — Не, изобщо не мисля да се забърквам в подобни сделки… — Ала като видя бръчката, която разполови лицето на мъжа, добави: — Поне докато не опозная по-добре страната ви… Вайнемойнен в тези колиби ли живее?

Непознатият вече ги водеше към вратата в стобора. Той каза мрачно:

— Нито живее, нито ще живее.

— Така ли? — попита Ший, докато си мислеше, че е допуснал грешка в определянето на местоположението. — Тогава на кого принадлежат тези сгради?

Мъжът се спря, изпъчи се пред доста по-високия Ший и каза гордо:

Страннико, по-ясно е и от водата,

в Калевала вий сте от минути.

Няма кой на славните герои във страната

да сгреши Каукомели — маг велик, прочут и

често още Сарелайнен назоваван.

Трябва и във вашата страна далечна

с почит и със слава той да е въздаван.

Той — самият Леминкайнен, засиял със слава вечна!

— О-о-о! — изуми се Ший. — Щастлив съм да се запозная с теб, Леминкайнен. Прав си, славата ти се носи и в далечно Охайо.

Той нервно намигна на Белфиби. Тя не беше чела „Калевала“ и не можеше да прецени доколко погрешно се бяха прехвърлили. Вместо със стария добряк Вайнемойнен те се бяха свързали с най-неприятния образ в целия този свят — с дръзкия магьосник и изпечен мошеник Леминкайнен.

Но сега всеки опит да се измъкнат само щеше да усложни още повече нещата. Ший продължи да му прави вятър:

— Нямаш представа каква радост е човек да срещне един истински герой.

— При това най-великият — каза скромно Леминкайнен. — Сигурно сте тук, за да търсите помощ срещу огнената птица или морския дракон, които опустошават страната ви?

— Не точно… — каза Ший, когато стигнаха до вратата. — Знаеш ли, работите стоят малко по-иначе. Двама наши приятели заседнаха в друг свят и магията на нашата собствена вселена не е достатъчно силна, за да ги издърпаме обратно. Затова решихме да дойдем в страната ви, където има истински магьосници, за да намерим някой, който да е достатъчно вещ, за да свърши работата.

Широкото лице на Леминкайнен се изкриви от алчност.

— И какво е възнаграждението, което се предлага за това чудотворство?

„По дяволите — помисли си Ший, — не може ли да говори нормално?“ А на глас каза:

— А какво например би си пожелал ти?

Якият дребосък сви рамене:

— Малко са нещата, които липсват на могъщия Леминкайнен. Стада и добитък, ливади и ниви… Аз имам предостатъчно — и девойки, които да ме целуват, и крепостни, които да ми слугуват.

Ший и Белфиби се спогледаха. Докато Харолд все още се чудеше дали да признае за собствените си магически умения, Леминкайнен продължи:

— Може би ако красивата Пелвийпи…

— Не я закачай, ако ти е мил животът! — предупреди го бързо Ший.

Леминкайнен отново сви рамене и се усмихна.

— Както желаеш, о, Харолайнен. Нямам никакво желание да се пазаря… Още повече, че си имам и разни лични проблеми, с които да се заема. Трябва да изпратя проклятия върху господарката на Похьола, която отказа да ми даде дъщеря си за жена. И не само това, но и не ме покани на сватбата й с ковача Илмаринен. Ще избия до крак тези жалки отрепки от Страната на мъглите и мрака!

Той най-неочаквано смъкна калпака си и започна да скача върху него в необуздан пристъп на гняв. Ший се опита да си припомни съдържанието на „Калевала“. Там имаше нещо за подобно отмъщение, но то беше с доста неприятни последици за самия Леминкайнен, поне доколкото си спомняше.

— Чакай малко — каза той, — може пък да успеем да сключим някаква сделка. Тази Похьола е доста костелив орех, но ако измъкнеш приятелите ни, може би ще успеем някак си да я уредим.

Леминкайнен спря да подскача.

— Мислиш ли, че герой като мен ще се изплаши от мъглата и мрака? — попита той. — Едър си, но ти липсва силата на героите от „Калевала“. Би могъл да помогнеш само ако става въпрос за бой между дечурлига.

— Добре — каза Ший, — може и да нямам телосложение на товарен кон, но и аз умея някои неща. Ей с това тук! — добави той и извади шпагата си.

При движението на Ший ръката на Леминкайнен се стрелна към ефеса на собствения му меч, но не го измъкна, защото Харолд явно не се готвеше да напада. Той погледна шпагата.

— Това със сигурност е най-странното острие, което може да се види в „Калевала“ — призна най-накрая той. — Като клечка за зъби ли го използваш или за кърпене на панталоните?

Сега беше ред на Ший да се усмихне.

— Я пипни връхчето.

— Остро е, но чорапите ми ги кърпи Кюлики, жена ми.

— Но не би ти било приятно да се нанижеш на него, нали? Добре, искаш ли да видиш как го използвам?

Късият широк меч на Леминкайнен блесна в ръката му.

— Недей, Харолд — каза умолително Белфиби, докато оставяше купчинката си дрехи на земята и закачаше тетивата на лъка си.

— Всичко е наред, момичето ми. С тия секачи се оправям за секунди. Спомняш ли си онзи хълм над замъка Карена? Освен това в момента става въпрос само за упражнение.

— Искаш да те напляскам с плоското на острието ли?

— Точно така. Готов ли си?

Остриетата звъннаха. Леминкайнен, който се впусна във вихрена атака, беше най-добрият боец, с когото беше кръстосвал оръжие. Той редуваше прави и обратни удари с изумителна бързина, без дори да се задъхва. Неговата тактика явно беше да се приближи възможно най-много и да нанася колкото се може повече удари, а за резултатите да мисли някой друг.

Ший отстъпваше бавно и парираше тежките удари, като се чудеше какво ли би се случило, ако някой от тях срещнеше оръжието му под прав ъгъл и го пречупеше. Удари като тези можеха да трошат кости и дори да убият човека, макар и нанесени с плоската страна на острието. Ший реши да опита рипост, но Леминкайнен отскочи с котешка пъргавина. Ший продължаваше да се върти в кръг, като леко отстъпваше и се опитваше да изравни дишането си. Веднъж кракът му не стъпи достатъчно сигурно и поредният удар с меча едва не го улучи и той отстъпи три крачки назад с ужасеното „ох!“ в ушите на Белфиби. Но яростната атака на противника му започна да отслабва. Шпагата се стрелна и мина плавно по цялата дължина на дясната ръка на Леминкайнен.

— Ти май можеш да ръчкаш с клечицата си — каза героят. Той замахна отново, но не толкова съсредоточено. Ший отклони острието му и върхът на шпагата драсна леко рамото на Леминкайнен.

— Сега убеди ли се? — попита тържествуващо Ший. Леминкайнен само изръмжа, но бързата атака отново накара върха на шпагата да трепне пред гърдите му, преди да беше успял да парира.

— И какво ще стане сега, ако те мушна? — попита Ший.

— Горделив страннико, това е просто случайно попадение.

— Ами добре, тогава да опитаме пак.

Остриетата отново зазвъняха. Този път Леминкайнен, макар и да не беше разсеян, се бе смръщил и разгневил до крайност. След две-три схватки той изгуби равновесие и Ший отново опря върха на шпагата си в гърдите му.

— Този път, приятелче, не беше случайност. Не и два пъти подред.

Леминкайнен прибра меча си и размаха презрително ръка:

— Срещу противник без доспехи твоите номера могат и да ти продължат живота за още известно време. Но мъжете от Похьола ходят на война в брони. Нима мислиш, че с шилото си ще им направиш нещо.

— Не зная какви са доспехите им, но няма да е зле за тях, ако са добре прикрити в съединителните връзки. Иначе няма начин да се отърват от това остро връхче.

— Ще те взема с мен в Похьола, но все още не ми е показано достатъчно, за да предложа в замяна магическите си умения. Единственото, което бих могъл да ти предложа, е да те направя мой слуга.

Ший погледна към Белфиби, която заговори:

— Господарю Леминкайнен, както изглежда, мъжете от вашата страна са най-безобразните самохвалковци, макар да са доста далеч от това, което претендират, че са. Но, ако все пак, загубилият се превръща в слуга на победителя, ти трябва да си мой слуга, защото никога не ще ме надвиеш в стрелбата с лък.

Ший едва сдържа усмивката си. Белфиби може и да не беше учила психология, но добре знаеше как да се справя с надути въздухари. Номерът е да ги придърпате там, където сте най-добри.

Леминкайнен я изгледа накриво и каза:

— Харолайнен, оттеглям предложението си. Това е най-опърничавата жена, която съм виждал и която няма да се оправи и със здрава тояга. Изчакайте ме.

Те вече бяха близо до постройките. Ший едва сега забеляза групичката от зле облечени крепостни, които наблюдаваха състезанието с отворени усти.

— Лъкът ми! — извика Леминкайнен, когато те се разбягаха при приближаването му.

След малко той отново тръгна към тях с арбалет под мишница и няколко стрели, подмушнати в колана. Ший забеляза, че оръжието представлява стоманен лък с медна дръжка за презареждане и със сребърни инкрустации. Наистина красива артилерийска вещ.

— Харолд — каза тихо Белфиби, — не съм много сигурна дали ще съм по-добра в стрелбата. Мощният стоманен арбалет в опитни ръце понякога е много по-точен.

Леминкайнен се обади отдалеч:

— По неподвижна цел ли ще стреляме, безделнице, или да пусна някой крепостен да тича като подвижна.

— И неподвижната ще свърши работа — каза Белфиби. Изражението й говореше, че единствената подвижна цел, която я интересуваше в този момент, беше самият Леминкайнен.

Героят махна с ръка.

— Виждаш ли възела на онзи стълб от стобора. Намира се на четирийсет крачки оттук.

— Така ясно както и теб.

Леминкайнен се усмихна, вдигна арбалета си и стреля. Късата стрела с метален връх се заби с тъп звук на десет-дванайсет сантиметра под възела.

Белфиби запъна дългата си стрела, изтегли тетивата до ухото си, прицели се и я пусна. Тя лизна стълба и просвистя в тревите.

Усмивката на Леминкайнен стана още по-широка.

— Искаш ли да пуснем по още една?

Този път изстрелът му беше още по-успешен. Късата му стрела се впи на около три сантиметра над възела, но стрелата на Белфиби удари на същото разстояние под него.

Леминкайнен зареди нова стрела и каза:

— Този път няма начин да не те победя.

Изглежда, че се оказа прав, защото прониза възела.

Между веждите на Белфиби се появи лека бръчка. Тя подържа тетивата дръпната, след това свали лъка, вдигна го отново и пусна стрелата, която се заби също във възела.

Ший каза:

— Изглеждате еднакво добри. А защо не опитате по ей онова?

Той посочи към една едра врана, която мързеливо размахваше криле над ливадата и протяжно грачеше.

Леминкайнен вдигна лъка си и стреля. Късата му стрела избръмча право към птицата, сякаш щеше да я прониже през средата. Във въздуха се разхвърча малко перушина, но след кратко залитане враната продължи да се носи плавно над ливадата.

Лъкът на Белфиби замря, стрелата й просвистя във въздуха и потъна в тялото на птицата с тъп плясък. Враната се запремята надолу и в този миг в бърза серия към нея излетяха три дълги стрели. Първата я пропусна, но останалите две я удариха и тя тупна в краката им с три стърчащи от тялото си стрели.

Леминкайнен гледаше със зинала уста. Селяните замърмориха одобрително. Белфиби се обади с равен глас:

— Ще отида да прибера стрелите си, господа.

Леминкайнен махна с ръка на селяните да се разотиват по задачите си. След това изведнъж засия отново.

— Все пак аз, самият Леминкайнен, продължавам да съм най-великият герой! — рече надуто той. — Защото ви превъзхождам, победих ви и в двете съревнования, а вие мен — само в едно на човек. Но не мога да отрека, че притежавате известна ловкост на ръцете и срещу помощта ви ще се наема да произнеса магическите руни, които ще доведат тук вашите приятели.

Три

Докато се приближаваха към голямата къща с неколцината крепостни, които бяха се заели с багажа им, на вратата се показаха две жени. Едната от тях беше стара и сбръчкана, а другата — млада и приятно закръглена. Ший си помисли, че с малко грим и това-онова тя щеше да е наистина страхотно парче. Изглежда, Леминкайнен разбираше от жени.

— Марш в кухнята, жени! — разпореди той. — Бързо пригответе храната, защото ще се гощаваме. Никой не бива да казва, че Каукомели не проявява щедрост към гостите си.

Когато двете жени се наканиха да се отстранят от пътя им, Белфиби пристъпи и хвана ръката на по-възрастната от тях.

— Благородна госпожо — каза тя, — прости на господаря Леминкайнен липсата на добри обноски и това, че не ни запозна. Той вероятно е зает с много по-важни неща. Аз съм Белфиби от „Феерия“, съпруга на сър Харолд Ший.

Старицата сграбчи ръката на Белфиби. Очите й се изпълниха със сълзи и тя промърмори нещо неразбираемо, след което се обърна и изчезна във вътрешността на къщата.

Страхотното парче каза благовъзпитано:

— Именувам се Кюлики и съм известна още като девицата от Сари. Съпруга съм на Леминкайнен. А това беше майката на господаря. Добре сте дошли!

Леминкайнен я изгледа вкиснато.

— Тия жени! Дай им само да бърборят — каза той. — Заповядайте, влезте гости от Охайола. Разположете се удобно и ми разкажете за тази ваша странна магия. Ще ми е нужно да зная имената и местонахождението на хората, които искате да доведа тук, кои са предците им, къде са те сега, всичко, което можете да ми разкажете за тях. Освен това, колкото и никакъв магьосник да не си в сравнение с мен, няма да е лошо да прибавиш магиите си към моите, защото, няма да скрия, че това, което искаш от мен, съвсем не е просто. Трудна работа е да се прехвърлят хора от свят в свят.

Ший се намръщи:

— Мога да ти кажа доста неща за единия от тях. Доктор Уолтър Симс Беярд, доктор по философия и психология от Колумбийския университет. Мисля, че е родом от… ъ-ъ… Атлантик сити, Ню Джърси. Баща му се казва Осуалд Беярд, бизнесмен. Притежава универсален магазин в Атлантик сити. Почина преди година-две.

Леминкайнен каза:

— Странни са имената, които произнасяш, о, Харол! А майката на този Паярт… Аз трябва да имам всички подробности за родословието и обкръжението му, за които се сещаш.

Ший си даде сметка, че не знаеше почти нищо за майката на Беярд, която живееше в Ню Йорк при другия си син, с когото Ший се беше виждал само веднъж за съвсем кратко време.

Леминкайнен затвори очи и се опита да запамети всичко чуто, след което попита:

— А другият, когото искаш да издърпам в Страната на героите?

Ший се почеса по главата.

— Този е по-труден. Всичко, което зная за него, е, че е детектив в нашата полиция, че се казва Пийт и че диша през устата. Сигурно има аденоид или нещо такова. Подозрителен по природа и не особено умен.

Леминкайнен поклати глава.

— Макар и да е всеизвестно, че съм най-могъщият магьосник, не бих могъл да направя нищо с толкова оскъдно описание.

Белфиби се обади:

— А защо не опиташ да издърпаш първо Уолтър Беярд? Може би в „Ксанаду“, където се намират в момента, той е научил за този Пийт нещо повече, което ще ви позволи да го извикате с магия.

— Правилно, моето момиче. Дай да започнем с Беярд, Леминкайнен, а за Пийт ще му мислим после.

Точно в този момент жените влязоха откъм кухнята, последвани от една слугиня с груби дрехи и характерно селско изражение, понесли три огромни дървени подноса. Върху всеки от тях имаше комат топъл ръжен хляб, две огромни пържоли, буца сирене с размерите на агнешка главичка и еднолитрова халба с бира.

Леминкайнен каза скромно:

— Похапнете. Това леко предястие ще разпали апетита ви за основното ястие.

Очите на Ший щяха да изхвръкнат.

— Чудя се как ли ще изглежда един приличен обед тук? — обърна се той към Белфиби.

— Трябва да изядем цели купища храна, за да съберем сили за пътуването, което готвим.

Старицата тихо изписка:

— Недей, сине мой. Няма лек срещу смъртта.

Леминкайнен отвърна с пълна уста:

— Не, това вече е решено. Едва ли герой като мен се нуждае от чужда помощ, но е права и поговорката, че е гол и беззащитен онзи, чийто гръб не е прикрит от брат. Тези странници от Охайола ще ми помогнат много.

— Но нали ми обеща да не отиваш! — намеси се Кюлики.

— Това беше преди да срещна тези пътници със странните им оръжия.

Старицата започна да ридае и от време на време бършеше очите си с подгъва на престилката си.

— Не сте желани там. Те ще заложат навсякъде по пътя ви магически капани веднага щом научат, че сте тръгнали. И нито твоите сили, нито тези на странниците ще ви помогнат да избегнете смъртта.

Леминкайнен се разсмя гръмко и засипа масата с трохи от полусдъвкано сирене.

— Страхът е за жените и то не за всички от тях… — Той хвърли на Белфиби такъв огнен поглед, че Ший се зачуди дали не беше прибързал, като беше помолил за помощ този отявлен женкар. — А сега вървете и ми пригответе най-хубавите дрехи, защото не мисля да отлагам прекалено дълго тръгването за Похьола, където ще покажа на онези усойници какво значи да си имат работа с героя на героите.

Той стана и се запъти към Кюлики с вдигната за удар ръка. Ший се почуди дали героят на героите действително се готвеше да я отупа пред очите им и какво трябваше да направи той при евентуалната кавга, но страхотното парче го избави от затрудненото положение, като пъргаво скокна на крака и изчезна в кухнята. Леминкайнен се върна и седна на мястото си. После отпи дълга глътка от халбата, оригна се и избърса уста с опакото на ръката си.

— Хайде да видим какво става с магиите ни, о, Харол! — каза благо той. — Мисля, че на пълен стомах стиховете ни ще се леят като буйни реки.

— Така мисля и аз — рече Ший, извади от дрехите си лист и молив и се зае с изписването на формулите.

Поради изключително силната поетичност на финския епос най-вероятно поетическият магически елемент щеше да е допълнително застъпен както количествено, така и качествено. Белфиби се отдръпна към края на пейката, където беше седнала майката на Леминкайнен и я заговори тихо. Сигурно постигаше някакъв резултат, защото старицата започна да гледа значително по-спокойно.

След няколко минути Кюлики влезе отново. Тя носеше чиста бяла риза и нещо като кожена ризница, обшита с припокриващи се метални люспи, които положи на пейката до Леминкайнен. Героят я възнагради с това, че я придърпа да седне до него.

— Сега ще чуете едно от най-великите ми заклинания — каза той. — Измислил съм го много добре и е истински бисер. Готов ли си, Харол?

— Напълно — отговори Ший.

Леминкайнен се облегна назад, затвори очи и започна да напява с ясен тенор:

О, Валтар Паярт, който си далече

в магиите на Ксанаду оплетен.

Баща ти аз добре познавам вече,

името е Освалд на героя достолепен…

Напевът му не представляваше някаква свързана мелодия. По-скоро всеки ред беше с различна мелодия.

Освалд от Атлантик сити,

а Линда твойта майка се зове

от Джексонс, Ню Йорк сити.

Та целия ти род познавам аз добре…

Той продължи да пее стих след стих, докато Ший се опитваше да се съсредоточи над формулите си. Като че ли някъде далеч в ума му се мерна мисълта, че този селяндур може би е доста добър магьосник. Притежаваше изключителна памет — не беше пропуснал нито един роднина, познат или факт от биографията на Беярд, макар да ги беше чул само един-единствен път.

Стиховете на Леминкайнен се нижеха все по-бързо и по-бързо, гласът му се извисяваше в горните октави и най-накрая приключи:

О, Валтар Паярт, откъсни се незабавно

от прелестите райски на Кубла

и ела в страната Калевала — място славно.

Не ще се противиш на песента ми! Тук ела,

не можеш да отлагаш вече!

Сред нас спокойно приседни, човече!

При последните думи гласът на Леминкайнен се извиси до писък. Той стана и размаха ръце около главата си в серия магически пасове.

Въздухът в стаята рязко се раздвижи, разхвърля дървените подноси по пода и пред тях застана доктор Уолтър Симс Беярд от института „Гарадън“, доктор по философия и психология.

Не, той все още не стоеше пред тях, а седеше с кръстосани крака на пода, леко отпуснат назад, вкопчен в страстна целувка с една от хуриите от Ксанаду. Тя лежеше до него по гръб и беше облечена точно колкото стриптийзьорка в кулминацията на изпълнението си. Беярд откъсна устни от момичето и се огледа недоумяващо наоколо.

Леминкайнен се обади:

— Както виждате, аз наистина съм най-великият магьосник. Не само извиках с магията си този човек от друг свят, но доведох с него и наложницата му, която той, надявам се, ще ми отстъпи като възнаграждение за услугата.

Беярд пусна въпросната наложница и двамата започнаха да се изправят. Белфиби подръпна Ший за ръкава.

— Виж Кюлики — прошепна му тя, — сякаш се готви да издере някому очите.

— И ще го направи — каза Ший. — Но доколкото познавам Уолтър, той няма да е много по-склонен да преотстъпи момичето си на Леминкайнен, отколкото бях аз.

— Точно това имах предвид, Харолд — тя зашепна още по-тихо. — Всъщност, ако знаеш всичко за даден човек в този свят, можеш да му направиш каквато магия си поискаш, нали така?

— Вярно, имаш право, момичето ми. Надали щеше да ми дойде наум. Ще се постарая да не изпускам Беярд от очи.

Четири

Лицето на Беярд бавно придоби цвета на добре узряла малина.

— Виж, Харолд — каза раздразнено той, — тези твои магьоснически трикове…

— Зная, зная! — успокои го Ший. — Тъкмо вече си се аклиматизирал…

Белфиби се изсмя, а Леминкайнен избухна в неудържим кикот.

— Задръж малко… нямаме време за излишни емоции. Това е Леминкайнен — герой с главно „Г“ — продължи Ший.

— Приятно ми е — каза малко надменно Беярд и протегна ръка.

Широкоплещестият дребосък беше грейнал при току-що направеното му описание и като че ли не забеляза жеста. Той се поклони към Беярд и седна на мястото си. Ший си помисли, че може би ръкуването не беше нещо обичайно в този континуум.

Тази мисъл явно не беше хрумнала на Беярд, който се намръщи и прехвърли протегнатата си ръка през раменете на своята хурия:

— Това е госпожица Дунязад. А тези са госпожа Ший и господин Харолд Ший. А сега, Харолд, би ли ми казал как се озовахме в тази норвежка лудница? Ще се опитам да те разбера. Не че ти се сърдя, задето си ме придърпал тук, но знаеш много добре, че не споделям вкуса ти към всякакви приключения.

— Първо, не е норвежка, а финска — каза Ший, като се усмихна широко. — И второ, не мисля, че държиш да си тръгнем точно на мига. Не зная как би изглеждало появяването ти с поразхвърляната госпожица Дунязад насред института „Гарадън“. Особено пък без ченгето Пийт. Поне ние с Белфиби сме на това мнение. Между другото, ще ми се да вярвам, че той не се е забъркал в някоя тегава история.

Беярд като че ли поомекна, след като хурията му се притисна по-плътно до него.

— Ами… доста глупости забърка. По едно време дори се опита да пребие едни доста поразголени танцьорки. Истински презвитерианец, църковен дякон. Точно преди да ме издърпате тук, се беше заел да обяснява на едно от голите момичета теорията за първородния грях. Между другото, намира ли ви се нещо по-солидно за хапване? До гуша ми дойде тази блудкава медена диета в Ксанаду.

Леминкайнен беше потънал в дълбока прозявка, при която показваше най-интимните глъбини на устната си кухина. След миг той захлопна устата си с рязък звук.

— Всъщност, драги мои гости, мощната магия е доста уморително нещо. Единствено поради това забравих задълженията си на домакин. Кюлики! Майко! Пригответе яденето. — Той преброи гостите си с пръст. — Две дузини патици ще са ни напълно достатъчни. Валтарпаярт, доколкото забелязвам, девойката ти се е облякла като за баня, да наредя ли да затоплят вода?

— Не — каза Беярд, — но мисля, че не би имала нищо против някоя по-плътна рокля, ако ви се намират излишни. Нали, миличко?

Дунязад кимна покорно и докато Леминкайнен гръмогласно разпореждаше на жените да донесат дрехи, отведе я до пейката и я сложи да седне. Ший забеляза, че приятелят му избра най-отдалеченото от Леминкайнен място.

— Не искам да се заяждам, Харолд, но защо всъщност беше необходимо да ме замесваш в цялата тази финландска история?

Ший му обясни най-подробно магическите причини за фланговата атака на Ксанаду.

— Но трябва да приберем и ченгето Пийт, ако изобщо искаме да разчитаме на някакъв нормален живот след връщането ни в Охайо. Знаеш ли нещо повече за него? Ирландец ли е?

— Бих казал, не. Разговарях достатъчно дълго с него, за да установя, че макар и да е презвитерианец, истинското му име е Бродски, и е толкова ирландец, колкото и Джавахарлал Неру. Само много му се иска да е ирландец. Разправя ирландски вицове и пее ирландски песни. Но с този полип — или каквото и да е там — в носа му, качеството е далеч под изискванията на Метрополитен Опера.

Кюлики влезе и донесе със себе си миризма на готвено и дълга, широка рокля, която по-скоро хвърли, отколкото подаде на Дунязад. Леминкайнен проследи с жаден поглед обличането на хурията, после се прозя отново и рече:

— Оскъдно е това, което казвате за Пийт, когото искате да прехвърля тук.

— Добре — съгласи се Беярд, — чакайте да помисля. Произведен е в детектив втора степен за работата, която е свършил по делото Дюпон. Тази история я слушах поне дузина пъти. Работи в участъка на Медисън стрийт. Майка му се казва Мария, а баща му се казва също Пийт, бил е зидар и е искал да запише сина си да учи право, когато завърши училище. Самият Пийт искал да стане професионален футболист. Това ще свърши ли работа?

Леминкайнен кимна тежко с глава:

— Само велик майстор на магията като мен би се осмелил да опита магия за прехвърляне с толкова оскъдно описание. Но дори и в този случай, ще ми се наложи да пообмисля всичко поне до сутринта, тъй като днес се преуморих от работа.

— А защо не сега? — обърна се Беярд към Ший. — Бих искал да видя как става. Може пък и аз да мога да го направя.

Ший поклати глава и каза:

— Няма да стане, Уолтър. Ти не знаеш дори най-елементарните положения в магията. Тя се гради върху рационални закони, но те самите следват логика, много по-различна от всичко, с което си се сблъсквал досега. А и не те съветвам да се мотаеш наоколо, докато Леминкайнен хвърля въдицата за Пийт. Насъбрал си прекалено много магическа енергия при пренасянето от Ксанаду. Затова, ако си наблизо, когато Леминкайнен прави магията, нищо чудно да отхвръкнеш отново там по канала, който се е създал при прехвърлянето ти тук. Не забравяй всички неприятности, които имаме, приятелю.

— Точно това правя и аз — обади се Белфиби. — Но нека не се задълбаваме натам, защото основното ястие пристига.

Този път влязоха няколко слуги в тържествена процесия. Всеки от тях носеше дървен поднос, върху който покрай истинска купчина топъл хляб бяха положени по три печени патици. Изключение правеше само този на Леминкайнен. На неговия поднос патиците бяха шест.

Когато привърши и с последната от тях и помогна на Ший с едната от патиците, която той не можа да изяде, магьосникът се изправи и отново се прозя:

— Харол, приятелю и помощнико на самия Леминкайнен, тази вечер ти ще можеш да отведеш красивата Пелвийпи в сгъваемото легло за гости. Колкото до новодошлите, ще им предоставя най-добрите си мечи кожи, с които да си направят легло пред огнището. Кюлики, ела да ми помогнеш да стигна до спалнята, защото не мога да пристъпя сам и крачка.

Ший реши, че магията трябва да е била наистина изчерпваща, докато го гледаше как се тътри към спалнята, но трябваше да признае, че Леминкайнен твърдо спазваше своята част от сделката, макар и поезията му да не струваше.

Един от слугите ги поведе със запалена факла към някакво килерче в края на преддверието, където беше разположено сгъваемото легло. То беше по-голямо от кушетките в спален вагон. Ший и Белфиби навиха дрехите си наместо възглавници.

— Какво, по дяволите, става тук? — каза си Ший на глас и седна в леглото, след което съсредоточено се заслуша.

Белфиби тихо се изкиска в своя ъгъл:

— Това, най-могъщи и достойни ми съпруже, май е развлечение, от което ние сме донякъде лишени… и по-точно — семеен скандал. Ето, тя току-що го нарече жабешко изчадие.

Ший погледна с досада към стената, която ги отделяше от спалнята на домакините.

— Надявам се да приключат скоро — каза той. — Ти с твоя остър горски слух сигурно се забавляваш добре, но за мен си е само дандания.

И наистина всичко утихна скоро. Но сега дойде ред на кожите от северен елен, които служеха вместо одеяла. Те бяха прекалено плътни и под тях ставаше много горещо, но пък без тях човек се сковаваше от студ за броени минути. Освен това сламеникът напомняше на релефна карта на Хималаите, а и Ший не беше свикнал да спи в стая, в която няма нито едно прозорче, макар през процепите между трупите да влизаше достатъчно свеж въздух.

Нещо подраска на вратата на килерчето им. Ший се заслуша за миг, след което се обърна на другата страна. Нещото отново задраска, но този път звучеше като някакъв сигнал по системата едно-две-три, едно-две-три…

Ший се изправи до седнало положение в жп леглото и открехна бавно вратата на килерчето. Огънят в голямата стая все още гореше силно и до него се очертаваха две тъмни купчинки, които вероятно трябваше да са Беярд и Дунязад. Светлината беше достатъчно, за да различи застаналата пред вратата на килерчето им Кюлики, страхотното парче. Тя сложи пръст на устните си, а после мълчаливо му направи знак с ръка. Ший усети как сърцето му подскочи при мисълта, че би могъл да се окаже насаме с тази ненаситна вълчица, но тя реши въпроса само за миг, като отвори по-широко вратата на килерчето, протегна ръка и разтърси Белфиби, след което седна на ръба на леглото и зашепна:

— Ще ви предадат.

— Я?! — рече Ший. — И как?

— Съпругът ми, героят Каукомели, ще ви предаде, кой може да му се противопостави?

— Не зная, но бихме могли да опитаме някой от изтърканите си номера. Какво се готви да направи?

— Едва сега научих какво е намислил. Ще се измъкне от задължението да извика с магия другия ви приятел. След такива магии е винаги напълно капнал и безпомощен, какъвто го видяхте тази вечер.

— Защо по… — започна Харолд и се пресегна за шпагата си, но Белфиби се намеси:

— Чакай, Харолд, ако не се лъжа, тук има и нещо друго. Става дума да прибегнем до хитрост, а не до груба сила. — Тя се обърна към Кюлики: — И защо ни разказа всичко това? В края на краищата, теб не те вълнува чак толкова дали Пийт ще бъде върнат или не.

В мрака се чу ясно как младата жена изскърца със зъби:

— Заради другото крилце на птицата на неговата мисъл — призна дрезгаво тя. — Вместо похода, за който се бяхте договорили, той е решил да драсне към езерата с тази гола вещица, която пристигна с приятеля ви.

— Дунязад. И какво предлагаш да направим?

— Махнете се оттук! — каза Кюлики. — Заведете го в Похьола още на разсъмване. Това е по-малката злина.

Ший се замисли за издутия като варел як гръден кош на Леминкайнен и за яките му ръце.

— Не виждам как бихме могли да го принудим да направи нещо, което не желае… — отсече той.

Кюлики постави ръка върху неговата.

— Няма и откъде да знаеш, господарю. Тази нощ той е по-беззащитен и от новородено еленче. Магията го е изчерпала напълно. Аз имам въже. Завържете го, докато е слаб, и го отвлечете.

Белфиби се намеси:

— Мисля, че точно това е ключът, Харолд. Ако овържем Леминкайнен тази нощ, ще го оставим така, докато не направи магията за Пийт, а след това ще е прекалено изморен, за да мисли за отмъщение.

— Добре казано, моето момиче! — похвали я Ший, докато се изправяше и се пресягаше за панталона си. — Добре, да вървим, но смятам, че ще ми е нужна и помощта на Уолтър.

Събуждането на Уолтър не беше шега работа. Той си отспиваше след продължителна и бурна отпуска в Ксанаду и разтърсването му доведе само до продължителна серия от доволно мъркане и премляскване. Главата на Дунязад се показа над купчината мечи кожи, изгледа дружината с влажните си кравешки очи, но не каза нищо дори когато Кюлики й изсъска като котка. Ший реши, че е от вида тъпи красавици.

След цяла една вечност Беярд най-сетне стана и тръгна с Ший към стаята на Леминкайнен, където на светлината на лоената свещ, която носеше Кюлики, видяха героя на героите, проснат напреки на леглото, както си беше с дрехите. Юнакът хъркаше като дъскорезница. Не се събуди дори когато Ший повдигна краката му, за да стегне примката на въжето от сурова кожа. Само променяше ритъма на хъркането си, докато го обръщаха насам-натам, за да го омотаят като пашкул с якото въже.

Кюлики се обади:

— Майка му, тази дърта вещица, едва ли ще хареса всичко това. Тя не се интересува от нищо друго, освен от това синчето й да се върти около полата й. Иде ми да й оскубя косите.

— Защо пък не — съгласи се с прозявка Ший. — Добре, хайде, момичето ми, да идем да подремнем малко. Когато този здравеняк се събуди, ще е все едно да се опитваш да поспиш в гнездо на пепелянки.

Според него беше подремнал едва десетина минути, когато Беярд го измъкна от леглото и го помъкна в съседната стая, от която се сипеха в непрестанен порой най-величави проклятия. Леминкайнен се търкаляше по пода на стаята и ругаеше гневно, докато се опитваше да се освободи, а Кюлики, която съвсем не прикриваше подигравателната усмивка по устните си, кълнеше с не по-малка скорост. Внезапно героят се отпусна и запя с мощния си теноров глас:

Мислиш си, че твойте клетви ме засягат?

Присмиваш ми се и ме предизвикваш да злобея

с ругатни и мръсни думи жалки, що ти най прилягат!

Нещастни чужденци, да видя вас ще доживея

всичките без Тунясат прекрасна и премила

издавени на Мана в дълбините,

на Хийси в царството подземно

изритани със страшна сила…

С това въженце крехко мислите, че кат’ жените

магьосника Каукомели вий ще задържите?

От крайниците мощни само вижте как

силата му ще отстъпи. О, велик съм маг!

Ший се зазяпа… И наистина въжето около краката му започна да се разхлабва. Харолд се напрегна да измисли противозаклинание.

Беярд кресна:

— Веднага престани! — той явно говореше на въжето по краката на героя.

— Какво да престане? — попита Ший.

— Да го развързва.

— Но магията му…

— Абе, каква магия! Говоря ти за дъртата.

— Коя дърта? — недоумяваше Ший.

— Сигурно му е майка, откъде да зная. Да не си сляп?

— Явно. Искаш да кажеш, че тя е тук невидима и го развързва?

— Точно така, само че не е невидима.

Навивките на въжето се разхлабваха и падаха една по една от ходилата, глезените, коленете… Победоносно ухиленият Леминкайнен се залюля мощно и се изправи на крака.

— Щом я виждаш, спри я, за Бога! — ядоса се Ший.

— Ъ-ъ-ъ… Да… Мисля, че точно това трябва да се направи! — Беярд пристъпи към мястото, където стоеше Леминкайнен и сграбчи с две ръце въздуха зад него. Чу се писък и на около метър от героя се материализира майка му, чиито ръце се гърчеха безпомощно в хватката на Уолтър. Кюлики се опита да я изпепели с поглед.

— Хайде, хайде — каза успокоително Ший. — Ние не искаме да направим нищо лошо на сина ти, госпожо. Само искаме да сме сигурни, че ще изпълни своята част от сделката.

— Проклета да е сделката ви. Вие ще го тласнете към смъртта! — изграчи старицата.

— А ти какво искаш, да е мамино синче вместо герой на място — просъска в отговор Кюлики.

— Стига толкова — намеси се Ший. — Трябва да ти кажа, че съм разочарован от теб, Кауко.

Яростно смръщване изтри усмивката от лицето на Леминкайнен.

— Какво искаш да кажеш? — попита той.

— Ами аз те мислех за най-големия герой на Калевала. Смятах, че си се заел с този план за Похьола с хладно сърце.

Леминкайнен измуча нещо неразбираемо, което премина в яростен рев:

— Аз, да съм се уплашил, аз? Ти само ме развържи и ще те скъся с една глава, докато ти обяснявам кой се страхува!

— Не мога да ти помогна, братле! Първо доведи тук Пийт от Ксанаду, а след това ще обсъждаме евентуалните промени в плана.

По лицето на героя плъзна хитра усмивка.

— Ако доведа тук вашия приятел — детектива, Паярт ще ми отстъпи ли неговата Тунясат?

— Действително не мисля… — започна Беярд, но Ший го прекъсна:

— Тези да си ги нямаме. Това не влизаше в предварителната ни уговорка. Действай или разваляме сделката!

— Добре тогава. Само че трябва да ме освободиш, иначе магията няма да подейства.

Ший се обърна към Кюлики.

— Мога ли да му се доверя?

Тя вирна гордо глава.

— Безумни човече, мъжът ми не е лъжец… Но може да направи магия на Паярт да му отстъпи девойката.

Ший пристъпи към Леминкайнен и се зае да развързва възлите.

— Тя е права, Уолтър. И освен това има опасност да бъдеш отхвърлен отново в Ксанаду от силата на заклинанието. Най-добре ще е да излезеш и да се отдалечиш от къщата. Не зная какъв е обхватът на местната магия, но не вярвам да е особено голям.

Беярд тръгна към вратата. Когато въжето се свлече на пода, Леминкайнен разтри ръцете си, протегна ги нагоре, а след това седна и разтри замислено челото си. Най-накрая каза:

— Готов ли си, Харол? Добре, да започваме.

Той отпусна глава назад и запя:

О, познавам те добре аз, Петер Протски,

и от Ксанаду призовавам те…

Той продължи да нарежда. Ший безмълвно четеше своите формули. Гласът му се извисяваше все по-нагоре и почти беше достигнал до неистов писък, когато през отворената врата влезе Дунязад с разтревожено красиво личице.

— Виждали ли сте моя повелител? — попита тя.

— … ти си сред нас! — довърши Леминкайнен в си от последната доловима за човешкото ухо октава.

Въздухът се сгъсти и след това избухна на всички страни. За миг около мястото, където беше стояла хурията, се образува облаче искри, които се разпръснаха, а на тяхно място се появи едър мъж в изпомачкан кафяв американски бизнес костюм.

Пет

— Какво, по дяволите, става тук? — каза Пийт, но погледът му попадна върху Харолд Ший. — Ший! Арестуван си! Отвличане и съпротива на полицейски служител!

— Мислех си, че вече сме над тези неща… — подхвърли унило Ший.

— Така ли? Така ли? И сигурно си си мислел, че като ме отмъкнеш в тази шибана приказна страна, ще успееш да си изплетеш мрежата? Добре, ще ти лепна и едно порнографско театрално представление. Как ти се харесва, а? Най-добре е веднага да дойдеш с мен.

— Къде да дойда? — попита спокойно Ший.

— А? — сепна се Пийт Бродски и се огледа. Очите му се спряха върху Леминкайнен. — Къде, по дяволите, сме този път.

— В „Калевала“.

— И къде е това? В Канада?

Ший обясни накратко.

— А това е жената, която според вас съм отвлякъл или убил. Скъпа, това е детективът Бродски. Пийт, запознай се с Белфиби. Е, как е, съвсем мъртва ли ти изглежда?

— Вие ли сте дамата, която изчезна на онзи пикник в Охайо? — попита строго Бродски.

— Боже, разбира се, че съм аз — отвърна Белфиби. — И дори не по вина на съпруга ми.

— Освен това — допълни Ший — тук не си в твоя участък и нямаш никакви правомощия.

— Вие, интелигентчетата, все се опитвате да се изкарате много гяволи, а? Само че Законът за преследването от непосредствена близост ще ви подреди добре. Всъщност откакто ме издърпа от Охайо, аз те преследвам от непосредствена близост. Къде е най-близкото американско консулство?

— Най-добре питай Леминкайнен. Той е местният бос.

— Този едричкият ли? А говори ли английски?

Ший се ухили:

— Нали се оправи добре с твоя английски в „Ксанаду“? Сега говориш кристалночист фински, без дори да го осъзнаваш.

— Добре. Кажете ми, господине…

Леминкайнен седеше свел глава и рамене. Той се поизправи и каза:

— Сядай си на мястото и ме остави да се потопя в тъгата си. Заради твоето пристигане тук се лиших от прегръдките на прекрасната Тунясат. — Той изгледа Ший и продължи: — О, зловещи страннико, само да бях в сили, щях да се разплатя с теб!

— Силата отива при този, който се храни най-добре — намеси се поучително Кюлики.

Леминкайнен просия при мисълта за хапване.

— Какво още се мотаеш, патко смотана, та храната не е вече на масата — попита делово той и Кюлики изчезна в кухнята, последвана от майка му.

Ший излезе навън, за да намери Беярд и да му обясни какво се беше случило с Дунязад. Психологът не беше особено опечален.

— Чудесна разгрявка за либидото — каза той, — но вече беше започнала да става досадна. Личности с нейния коефициент на интелигентност често смятат, че красотата им е достатъчна, за да се породят у тях велики мисли — продължи той и тръгна с Ший към къщата, за да закусят.

Леминкайнен хапна направо в спалнята си, а другите трима седнаха на масата с Пийт Бродски, който омете до троха огромния си поднос с печено месо, сирене и бира, след което се оригна с финеса на истински ценител.

— Може би съм ви преценил погрешно… — каза благо той, докато избърсваше устата си с мърлява носна кърпа. — Може би сте си наистина арабии… Я ми подайте една прасковка!

Ший му обясни възможно най-точно какво се беше случило в континуума на „Орландо Фуриозо“ и защо Вацлав Поласек и доктор Рийд Чалмърс бяха останали там.

— Но не можехме — продължи уверено той — да ви оставим с доктор Беярд в „Ксанаду“, нали така?

— Схванах! — прогърмя Бродски. — Решил си да ни измъкнеш от оня кошмар, или каквото беше там, за да се измъкнеш сух. Дотук добре, чист си. А какво ще правим оттук нататък?

Ший му разказа за плана Похьола. Бродски помръкна.

— Значи трябва да отидем да размажем ония и да не оставим тухла върху тухла? Не ми харесва много тая работа. Не може ли просто да духнем към Охайо? Ще прекратя диренето срещу вас.

Ший поклати глава:

— Поне аз не мога. Особено след като дигнах цялата тази дандания за това, че Леминкайнен не спазва договора ни. Чуй ме добре, ние сме на място, където магията е всесилна. Затова, ако си обещал нещо, всяка магия, насочена срещу неизпълнението на обещанието, е безсилна.

— Искаш да кажеш, че ако сега аз и този Беярд се дигнем за у дома, ще се окажем пак в оня луксозен бардак ли?

— Най-вероятно.

Бродски поклати глава.

— Късметлия си, че ви се падна ченге, което вярва в предопределението. Кога тръгваме?

— Най-вероятно утре. Леминкайнен капна съвсем, за да те доведе тук от „Ксанаду“, и сигурно ще спи чак до утре сутринта.

— Схванах — каза Бродски. — А какво ще правим днес? Само ще си бъркаме в носа ли?

Ший се обърна и погледна през прозореца.

— Предполагам — потвърди той. — Навън като че ли здраво заваля.

Денят беше убийствено дълъг. Кюлики и майката на Леминкайнен току притичваха до спалнята с пълни подноси, като от време на време оставяха някой от тях на масата в голямата стая, където Бродски и Уолтър Беярд бяха потънали в безкраен спор за предопределението, първородния грях и картезианството. След като се наслушаха, Ший и Белфиби се оттеглиха в далечния ъгъл и ги оставиха да си бъбрят. Нито Кюлики, нито майката на Леминкайнен проявяваха особена словоохотливост. Вече започваше да се смрачава, а и върху небето пълзяха все по-плътни облаци, но никой не си правеше труда да запали някакво осветление. Беярд и Бродски решиха да се присъединят към младото семейство.

— Ей, я чуйте това! — каза детективът. — Ние двамата с този Беярд се поразмислихме и изработихме жесток план. Нали разбираш малко от магия? Какво ще кажеш да ударим едно-две заклинания на онова малеби в спалнята и да го накараме сам да се откаже от плана си за Похьола — просто да забрави за него? След това той си прави магията и ни връща там, откъдето сме си.

Ший не беше толкова сигурен.

— Не зная. Може да възникне ефектът на обратния удар. В момента той е свърхзареден с магия, а и да се опитваме да го надиграем на негова почва, където знае всички правила… Не зная… Освен това вече ви предупредих какво става, когато някой се опита да се изметне от магическа сделка.

— Ама чакай сега! — намеси се Беярд. — Ние не ти предлагаме нищо неетично, дори и от магическа гледна точка. Просто ти предлагаме да му направиш такава магия, че да вижда нещата като нас. Така той ще бъде убеден, че е извършил едно наистина величаво дело с нашето измъкване, а именно това професионалните герои обичат най-много от всичко. Като по-материално възнаграждение можеш да му оставиш за спомен шпагата си или пък лъка на Белфиби.

Ший се обърна към жена си:

— Ти какво мислиш, моето момиче?

— Не съм във възторг, но не намирам някакъв силен довод, който да им противопоставя. Постъпи така, както намериш за добре, Харолд.

— Ами добре, все пак е по-хубаво да си поиграя с нещо, отколкото да не правя нищо — каза той и се изправи. — Добре, ще опитам.

Ший успя да прикотка майката на Леминкайнен и я заразпитва за рода на героя и за живота му, тъй като всяка магия в този свят се основаваше на доброто познаване на обекта — бил той човек, животно или предмет. Беше като да хвърлиш сапун в гейзер. Бабата го хвана за слушател и го заля с информация, при което Ший установи, че собствената му памет в никакъв случай не можеше да се сравнява с паметта на героя. Затова му се наложи още един-два пъти да я подпитва, за да отвори шлюза на спомените й, преди да беше успял да запомни всичко.

Раздумката им продължи до следващата от невероятно обилните калевалски трапези. След като приключи с храната, Ший се оттегли в ъгъла край огнището с еднолитрова халба бира и се опита да изпипа заклинанието си в нестрог римуван стих — според практиката на Леминкайнен. Тази форма обаче му създаваше определени затруднения и не му се удаваше да запомни стиховете, затова той си записа някои ключови думи с клечка върху напластения с пепел под пред огнището. Докато се занимаваше с всичко това, останалите се разотидоха по леглата. Беярд вече хъркаше под мечите кожи, когато Ший най-после придърпа една от тръстиковите свещи, отиде до стаята на героя и тихичко изпя творбата си.

Когато привърши и последния стих, нещо като че ли присветна пред очите му и той се почувства някак си отпаднал. Сигурно беше от бирата, но, изглежда, и заклинанието си беше казало думата. Той се затътри уморено към килерчето и едва не улучи стенната поставка за свещта.

Белфиби се изправи с вдигнати до брадичката завивки. Изражението на лицето й нямаше нищо общо с благоразположението.

— Здрасти, миличко — каза Ший, отпусна се плавно върху ръба на леглото и се захвана да сваля обувките си.

Белфиби се обади нервно:

— Вървете си, господине. Аз съм почтена жена.

— А? — изхълца Ший. — Че кой е казал нещо друго? И защо е нужно да се вдига такъв шум?

Той протегна ръка към нея, но тя отскочи пъргаво към стената и рязко се разпищя:

— Харолд! Уолтър! Помооощ!… Насилват меее!

Преди да измисли нещо по-разумно за казване, чу гласа на Беярд зад гърба си:

— Пак ли е тоя… Няма страшно, ей сега ще го овържем, докато Харолд измисли нещо по-добро.

— Да не сте изкукали, ама всички до един, а? — попита спокойно Харолд и усети как Бродски го сграбчи за ръката. Той се освободи с рязко дръпване и изстреля юмрука си към лицето на детектива, който обаче избегна удара с леко помръдване на главата. В следващия миг всичко потъна в мрак.

Ший се събуди с цепеща болка в главата и определено отходен вкус в устата. Вероятно снощната бира му беше дошла в повечко, а на всичкото отгоре беше овързан по начина, по който сам беше опаковал Леминкайнен предишната нощ. Навън тъкмо се зазоряваше и от двора се донасяше звън на наковавана стомана — селяните вече се бяха заели със задачите си за деня. Двете купчинки на пода пред огнището трябваше да са Беярд и Бродски.

— Ей, момчета! — подвикна им той. — Какво става тук?

По-плътното хъркане пресекна, над кожите се надигна глава и Бродски каза:

— Виж к’во досаднико, опаковали сме те като бахур. А сега млъкни, преди да си си го получил отново.

Ший кипна. Ако се съдеше по парещата болка в брадичката, Бродски го беше фраснал по главата със силата на експрес. Перспективата за повторна доза никак не го привличаше. Но просто не можеше да разбере какво беше накарало приятелите му да се държат с него по този начин… освен ако Леминкайнен не му беше приложил някаква контрамагия, докато произнасяше заклинанието си. Сигурно е това, реши Ший, и докато лежеше кротко в желязната хватка на въжетата, опита да състави противозаклинание според местните изисквания. Изглежда, в процеса на усърдното стихоплетство беше задрямал отново, защото се събуди от гръмогласен смях.

В стаята беше вече съвсем светло. Всички в къщата го бяха наобиколили, включително и Белфиби с тревожно лице. Смехът беше на Леминкайнен, който едва не се задуши от веселие. Беярд гледаше недоумяващо.

Домакинът най-накрая успя да се съвземе дотолкова, че да си поеме достатъчно въздух, за да изрече:

— Донеси ми ведро вода, Кюлики… Охо-хо-хо-хо! И ще възвърна истинския облик на този син на Охайола.

Кюлики донесе ведрото. Леминкайнен произнесе заклинание над него и го плисна в лицето на Ший.

— Харолд! — изпищя Белфиби. Тя се хвърли към него и обсипа още мокрото му лице с целувки. — Изкара ми ангелите тази нощ. Помислих, че не идваш, защото си попаднал в някакъв капан.

— По-добре ме развържи — рече Ший. — И какво искаш да кажеш с това „не идваш“? Как, мислиш, се забърках в тази каша?

— Сега вече разбрах всичко — каза благоверната му. — Приел си външността на Леминкайнен, за да изпиташ верността ми.

— Да, бе — намеси се Бродски. — Извинявай, че те хлопнах, Ший, но откъде, по дяволите, да зная, че си ти?

Ший попипа болезнената си брадичка. Нещо не се връзваше. Изглежда, стихът „като близнаци същи“ от снощното заклинание му беше докарал всички беди.

— Опитах една малка магийка — каза на глас той, — но, изглежда, съм попрекалил.

— Беше се превърнал в двойник на Леминкайнен — обясни героят. — Запомни добре, страннико от Охайола, че според законите на магията всяко погрешно заклинание прави нещата напълно различни. Никога не се опитвай да се мериш с най-великия сред магьосниците, преди да си изучил по-добре това изкуство. — Той се обърна и подвикна: — Майко! Кюлики! Давайте закуската, че дълъг път ни чака.

Белфиби прошепна на Ший:

— Харолд, това е много важно. Ако заклинанието ти не е точно, нещата приемат съвсем друг вид. Не го забравяй!

— Да, законите на магията тук явно са доста по-различни, но ми се ще да го знаех снощи.

Всички насядаха край масата. Леминкайнен беше в прекрасно настроение и когато не се хвалеше какво ще направи с онези в Похьола, поднасяше Ший за нощните му подвизи. Сигурно беше забравил напълно Дунязад и всичко останало.

Майка му изглеждаше все по-отчаяна. Най-накрая тя заговори:

— Ако не искаш да ме послушаш за твое добро, направи го тогава за мое. Нима ще оставиш нещастната си майка тук напълно беззащитна?

— Няма какво толкова да се случи — успокои я Леминкайнен. — Но в никакъв случай няма да оставя дома без защита. Тези двамата — Паярт и Пийт, ще останат тук с теб. Не че двамата заедно струват дори и наполовина колкото герой като мен, но така се налага.

— Харолд… — започна Беярд, но Бродски го прекъсна.

— К’во? Значи няма да ни вземете, така ли?

Леминкайнен поклати глава и каза твърдо:

— В никакъв случай! Това е работа за герои. Харолайнен показа, че е фехтовач от класа, а жена му съвсем не е най-лошият стрелец с лък, макар да е далеч от моето майсторство, а вие, жаби настъпени от Охайола, какво можете?

— Виж к’во бе, боклук — изправи се Бродски, — ела малко навън и ще ти покажа някои неща. Не ми пука дори да си с титла в тежката категория.

Беярд вдигна помирително ръка.

— Чакай малко, Пийт! — намеси се той. — Мисля, че той има право. Нашите умения действително нямат никаква стойност в този континуум, а и като че ли е доста по-целесъобразно да останем на място като тилова охрана. — Той погледна към Кюлики. — Освен това и тук има достатъчно работа. Така например не съм съвсем сигурен дали тук са чували нещо за предопределението и първородния грях.

— Сече ти пипето — одобри Бродски и отново си седна на мястото. — Това е направо дар Божи, може би ще успея да приобщя към стадото Му две заблудени души.

Леминкайнен се беше изправил и се упъти към вратата. Пътьом откачи от стената ласо от плетена сурова кожа и се отправи към ливадата, където кротко пасеше същият впрегатен квартет. С приближаването му животните се опитаха да се разбягат. Героят развъртя ласото и го хвърли върху рогата на огромния северен елен. След това, като си припяваше нещо за лоса на Хийси, издърпа животното и със свободния край на въжето направи клуп около врата му. Еленът се запъна. Леминкайнен дръпна раздразнено въжето и животното се стовари на колене.

Пийт Бродски го гледаше изумен.

— Господи! — изрече тихо той. — Изобщо не съжалявам, че не излязох навън с тоя момък.

Леминкайнен тръгна обратно през ливадата и тътреше зад себе си елена като пале. Внезапно се спря и се втренчи в нещо. Ший проследи погледа му и видя, че някакъв мъж — прекалено добре облечен, за да е крепостен — се беше изправил пред вратата на голямата къща и говореше с Кюлики. Когато Леминкайнен се приближи към него, стана ясно, че са почти еднакви на ръст, само че посетителят беше още по-як и с дълга бяла брада в стил Дядо Коледа. Той се обърна с щастлива усмивка към героя и двамата си удариха дълга прегръдка със здраво потупване по гърбовете, а след това се хванаха за ръце и се раздалечиха. Новодошлият задекламира с лекота:

Опасни Леминкайнен, да ти бъдат дълги дните!

Разбирам, че се каниш ти да посетиш

Похьола — Земята на мъглите,

и с помощта на чуждоземни фехтовачи

да дадеш на всички там урок!

Те отново се прегърнаха и потупаха по гърбовете.

— Идваш ли с мен? — изрева щастливо Леминкайнен.

— Не, все още си търся нова жена — отговори му не по-малко гръмогласно белобрадият и двамата се разсмяха, като че ли ставаше въпрос за някаква страхотна шега.

Бродски и Беярд наобиколиха Ший с въпроси. Той обясни:

— Старецът трябва да е Вайнемойнен, великият менестрел и магьосник. По дяволите, ако бях попаднал на него, нямаше да се налага да сключвам подобни сделки…

— Какъв старец? — попита Беярд.

— Онзи, който се гушка с Леминкайнен и го тупа по гърба. С брадата.

— Не виждам такъв човек! — опъна се Беярд. — Приятелят на героя е съвсем момче с току-що покарал по бузите мъх.

— Какво?

— Няма и двайсет години.

— Тогава всичко това трябва да е някакъв магически номер! — възкликна Ший. — Не го изпускайте от очи!

Лъже-Вайнемойнен провеждаше подробен разпит на Леминкайнен, като не забравяше от време на време да удари пет-шест стиха. Той тъкмо се канеше да прегърне домакина им след поредната си декламация, когато Бродски скочи и изви силно китката на гостенина, като заклещи ръката му зад гърба. Мъжът залитна напред и се заби с лице в тревата. В ръката му блесна тънка кама. Бродски небрежно го срита в ребрата. Ножът отхвръкна встрани.

Мъжът седна и притисна с ръка страната си, а дядоколедното му лице беше изкривено от болка. Леминкайнен гледаше изумено. Ший обясни:

— Уолтър казва, че този човек е с измамна външност. Може би ще е любопитно да видим как всъщност изглежда.

Леминкайнен спретна бърза магия и плю върху главата на мъжа — гледаше го втренчено глуповато младежко лице. После героят процеди:

— Така значи, моите роднини от Похьола ми пращат поздрави по случай отпътуването. Наведи глава, похьолски шпионино! — Той изтегли меча си и замислено опипа с пръст острието му.

— Ей — обади се Бродски, — не можеш просто така да му резнеш главата.

— И защо? — попита Леминкайнен.

— Нито е съден, нито нищо. Няма ли закон за тия неща?

Леминкайнен поклати изумено глава:

— Пийт, ти наистина си най-странният човек, когото съм срещал. Говориш само разни неразбираеми, лишени от всякакъв смисъл думи. Шпионино, ще наведеш ли глава, или да оставя на крепостните да се оправят с теб както те си знаят?

Ший обясни на Пийт:

— Тук няма нито съдилища, нито съдии. Вече ти споменах, че този момък е големият бос тук. Той е и законът.

Пийт поклати глава:

— Вече започвам да разбирам — каза той, когато мечът на Леминкайнен просвистя във въздуха.

Главата на младежа тупна в тревата и от устата му избликна кървав фонтан.

— Крепостни, тази измет да се погребе! — извика Леминкайнен и след това се обърна към гостите си от Охайо: — Ти спечели благодарността на героя! Никога не съм виждал подобен начин на борба — каза той на Бродски.

Ший забеляза, че хитрото пламъче отново трепкаше в погледа на магьосника.

— Джиу-джицу! — рече Пийт. — Всяко ченге го знае.

— Ще дойдеш с нас в Похьола и там ще имаш възможност да покажеш изкуството си. — Очите на героя обходиха групичката: — Кой от вас е толкова изкусен в магията, че успя да проникне под измамната външност на онази шпионска леш, която успя да заблуди дори мен, великия магьосник?

— Ами… като че ли бях аз… — обади се Беярд. — Само че не разбирам нищо от магия или поне не колкото Харолд.

— Уолтър, точно в това е разковничето. Затова и Чалмърс не е успял да те измъкне от „Ксанаду“. Спомняш ли си как ти единствен видя майката на Леминкайнен? Ти си прекалено рационален или нещо такова и то дотам, че дори магиите за промяна на външността не ти въздействат — каза Харолд и се обърна към Леминкайнен: — Беярд ще е по-полезен в пътуването повече от всички нас, взети заедно.

Магьосникът положи геройско усилие, за да успее да осмисли онова, което му казаха. Най-накрая той отсече:

— Само заради очите ти, о, Валтарпаярт, защото много ще са магиите и клопките по нашия път в Страната на мъглите и мрака.

Шест

Под вещото ръководство на Леминкайнен крепостните изкараха най-голямата от четирите шейни под сайванта, която беше стъкмена специално за впрягане на по-едрите от кон елени.

— Гле’й ти, к’во чудо! — каза Пийт Бродски. — Сега на шейна ли ще ме возят?

— Всички ще се возим — рече Ший. — Това е единственият превоз тук.

— Ако го кажа на апапите от участъка, ще решат, че съм окончателно изветрял. Тези тук не могат ли да си размърдат мозъците да измислят нещо по-така? Абе, Ший, що не вземеш да измагьосаш едно автомобилче. Не искам хромирана лимузина, а просто нещо, дето да бръмчи и да се движи. Тия тук направо ще ги ударим в земята.

— Дори и да успея, няма да проработи — обясни Ший. — Както стана с пистолета ти. Запомни, че нещата, които все още не са изобретени в този свят, няма да се задействат.

Той се обърна и продължи да наблюдава крепостните. Те примъкнаха цели купища кожи от северен елен, за да служат вместо одеяла, и огромни торби с храна, които привързаха с кожени въжета. Двамина от тях изнесоха средно голямо буренце с бира и го прикрепиха най-отгоре. Изглежда, на лоса на Хийси щеше да му се стъжни, но когато Ший хвърли още един поглед на огромното животно, реши, че то можеше да тегли без проблеми поне още две такива шейни. Леминкайнен изстреля няколко разпореждания по впрягането на елена и за по-топли дрехи на Беярд и Бродски, чиито костюми поглеждаше с нескрито презрение.

Най-накрая приготовленията бяха привършени. Всички крепостни излязоха и се подредиха в стройна редица, по средата на която застанаха майката и жената на Леминкайнен. Той ги разцелува, каза на гостите си да се качват и сам скокна в шейната. Когато размаха камшика си, редицата от крепостни и жените запяха пискливо някаква жална песен. Повечето от тях май бяха забравили текста й, а онези, които си го спомняха, пееха ужасно фалшиво.

— Божичко! — развълнува се Белфиби. — Добре е, че тези сбогувания не са честа практика.

— Напълно те разбирам — прикри устата си с длан Ший, — но, изглежда, Леминкайнен доста се развълнува. Очите му са пълни със сълзи.

— Ееех, така ми се иска носа ми да беше наред. Можех да изцедя по една кофа сълзи на глава само с „Майчице Мекрий“.

— Не ме карай да се радвам, че имаш полип или каквото и да е там — резна го Беярд и се хвана здраво за шейната, тъй като лосът на Хийси благоволи внезапно да премине в галоп и возилото се задруса след него на север по калната пътека.

— Виж к’во… — наежи се Бродски, но точно в този миг едра пръска кал, отхвръкнала изпод копитата, го удари право в лицето. — Исусе! — извика той, а след това погледна към Белфиби. — Запишете си го черно на бяло, госпожо! Тоя смотаняк така ме ядоса, че за миг забравих най-важното в тоя живот. А то е, че всеки ще премине през това, което му е писано в тефтерите Господни, дори ако самият Той е решил да затъкне всичките им страници в гърлото ни.

Леминкайнен извърна глава:

— Странен е този ваш език в Оухайо, но доколкото мога да разбера думите ти, о, Пийт, ти искаш да кажеш, че никой не може да избегне онова, което му предстои.

— Право в десетката! — рече Бродски.

— Тогава — продължи мисълта си героят, — ако човек знае съответното заклинание, той би могъл да извика духове от бъдещето, които да му кажат как ще завърши всяко негово начинание.

— Не, чакай сега… — започна Пийт, но Ший се намеси:

— В някои континууми е напълно възможно.

— Какво ще кажеш да опитаме в този континуум, Харолд. След като нещата стоят принципно по този начин, ние можем да прозрем в бъдещето и да си спестим много неприятности. Мислиш ли, че твоята магия…

В този момент шейната се удари о камък и Ший се оказа в скута на Белфиби — единствения член от групата им, който съумяваше да се задържи седнал в подскачащото возило. Не че пътят беше станал по-лош, но при галопирането всички така подскачаха и се друсаха, че разговорът замря от само себе си. Покрай шейната се заредиха брези и ели, между чиито сключени клони от време на време проблясваше синьото небе. Пътят им описваше плавен зигзаг, но не — доколкото успя да различи Ший — по някакви топографски причини, тъй като местността беше равна като тепсия, а просто защото не беше поддържан. Тук-там гората се разреждаше и встрани от пътя се мярваше ферма или езерце. Веднъж се срещнаха с друга шейна, теглена от кон, та се наложи всички да слязат и да местят шейните на ръце, за да могат да се разминат.

Когато най-накрая стигнаха до брега на някакво по-голямо езеро, Леминкайнен дръпна поводите на елена и каза:

— Тук ще спрем да си починем и да хапнем. — Скочи от шейната и започна да рови в торбите с храна. Погълна една великанска порция, оригна се, избърса устата си с опакото на ръката и обяви:

— Валтарпаярт и Пийт, приех да ме придружите в това пътуване, но вашите умения няма да струват нищо или почти нищо, ако не знаете да се биете с оръжие. Взел съм два меча за вас. Докато си почиваме, ще имате възможността да се учите при най-добрия майстор на меча в цяла „Калевала“.

Леминкайнен отиде до шейната и измъкна от багажа два тежки двуостри меча и подаде по един на всеки от тях. След това приседна на един корен и се приготви за зрелището.

— Замахни към него, о, Валтарпаярт! — каза той. — Опитай се да му отсечеш главата.

— Ей! — провикна се Ший и погледна тревожно унилите лица на другарите си. — Тая няма да я бъде. Те не разбират нищо от фехтуване и ще се изпонарежат. Честно.

Леминкайнен се облегна на дънера и каза:

— Или ще се учат да се бият, или са дотук. Ясно ли е?

— Но нали самият ти каза, че могат да дойдат. Така не е честно.

— Това го няма в нашия договор! — каза твърдо героят. — Те дойдоха единствено с моето позволение, което обаче не ме задължава с нищо. Или ще се учат на бой с меч, или да обръщат към дома.

Той беше напълно сериозен и Ший прецени, че Леминкайнен имаше пълното право да постъпва по този начин. Но Белфиби се намеси навреме:

— Когато във „Феерия“ решим да учим новаци или деца, в началото вместо мечове използваме тояги, за да не се наранят.

След известно убеждение Леминкайнен отстъпи. А след още няколко минути мъжете вече се фехтуваха под неговото вещо ръководство с яки тояги и навити около ръката парчета плат, които трябваше да предпазват ръцете им. Беярд беше по-висок и имаше по-далечен обхват, но благодарение на тренировките до джиу-джицу Бродски беше добил такава пъргавина, че на няколко пъти изненада противника си от опасна близост, а най-накрая успя да прокара сполучлив обратен удар и перна по ръката Беярд, който изпусна „меча“ си.

— Този път изгубихме само една ръка — констатира Леминкайнен. — Добре, ама не всички могат да бъдат фехтовачи като Каукомели.

Той отиде да запрегне отново елена. Белфиби положи длан върху ръката на Ший и я задържа там достатъчно дълго, за да му попречи да каже нещо, което би напомнило на героя за малкото им спречкване.

Следобедът представляваше повторение на сутрешното пътуване. Минаваха през местност, неизменна и в най-малките подробности, която скоро стана не по-малко отегчителна и монотонна от непрестанното друсане в шейната. Ший не се изненада, когато Леминкайнен реши доста рано да разпънат бивака си. Тримата с Беярд и Бродски се захванаха да построят колиба от клони във формата на пирамида, докато Белфиби и героят навлязоха в гората за пресен дивеч.

Докато оглозгваха костите на някаква птица с големина на пиле и вкус на яребица, Леминкайнен им обясни, че предприема това пътуване до Похьола, защото с магия научил, че там вдигат голяма сватба, а той не е поканен.

— И си тръгнал да им скапеш веселбата, а? — попита Бродски. — Това не го разбирам. Защо просто не ги оставиш на мира?

— Това ще намали славата ми — отвърна Леминкайнен. — И освен това там ще падне голямо надмагьосване. И ако не отида, това може да доведе до намаляване на магическите ми възможности.

Белфиби се обади:

— Ние се уговорихме да те придружим до там и не търся начин да се отклоним, но не мислиш ли, че след като става въпрос за цяла сватба хора, е все едно дали ще отидеш сам, или ще дойдем и ние четиримата?

Леминкайнен се разсмя от сърце:

— О, жено! О, Пелвийпи, ти като че ли наистина не си от най-схватливите. За всяка магия трябва да има някакво начало. От теб мога да направя с магия стотина жени, стрелящи с лък не по-лошо от теб самата. От пъргавия Харолайнен мога да направя хиляда фехтовачи, но ако ви няма, не мога да направя магията си.

— Той е прав, момичето ми — каза Ший. — Това е добрата стара магия, основана на принципа за подобието, за която Чалмърс навремето ми чете лекция. Какво правиш там?

Леминкайнен пробираше някои от по-дългите пера от крилата и опашката на едрата яребица. Лицето му отново беше придобило лисичия израз, който Ший беше забелязвал на няколко пъти.

— В Похьола сигурно вече знаят, че към тях е тръгнал най-великият сред героите и магьосниците — каза Леминкайнен. — Не е лошо да се подготвим предварително с някои неща.

Той напъха перата в един от огромните си джобове, погледна към огъня, който беше започнал да сияе ярко в спускащия се здрач и отиде да си легне.

— Знаеш ли какво ми хрумна, Харолд? — обади се Беярд. — Струва ми се, че магията в този континуум е много повече в количествено отношение и много по-силна в качествено от всички останали, за които си ми разказвал досега. И щом Леминкайнен може да направи от теб хиляда фехтовачи, защо другите да не могат да направят същото? Тази работа може да се окаже много опасна.

— И аз тъкмо си мислех нещо такова — каза Ший и също отиде да си легне.

Следващият ден беше повторение на предишния. С тази разлика, че Бродски и Беярд се бяха схванали така здраво, че едва успяха да изпълзят изпод одеялата от еленови кожи за упражнението по фехтовка преди закуска, за което Леминкайнен специално бе настоял. В шейната не говориха много, но когато се събраха край огъня за вечеря, Леминкайнен се отвори да им разправя за живота си и толкова ги отегчи, че Ший и Белфиби предпочетоха да са по-далеч от огъня, само и само да не го чуват.

Следващите дни не се различаваха по нищо. На петия ден по обед упражняващите се с пръчка мъже бяха толкова напреднали, че самият Леминкайнен грабна едната от тоягите и едва не приспа завинаги Бродски с тежък удар. Отношенията, изглежда, започваха да се изглаждат. Детективът не се обиди, а магьосникът беше в изключително настроение на сбирката край вечерния огън.

Но на сутринта, когато току-що бяха поели, Леминкайнен започна да върти неспокойно глава наляво и надясно със застрашителен поглед и нервно душещ нос.

— Какво има? — попита най-накрая Ший.

— Надушвам някаква магия… Силната магия на Похьола. Оглеждай се внимателно, Валтарпаярт.

Не им се наложи да се озъртат чак толкова внимателно. Съвсем скоро между дънерите забелязаха странно сияние, а само след миг пред очите им се откри неповторимо зрелище. Пред тях се появи дълбока река, която препречваше пътя им и продължаваше и в двете посоки, докъдето погледите им стигаха. Но вместо с вода реката беше пълна с огненочервено сияние. Пясъкът и камъните по дъното бяха нажежени до бяло. На отсрещния бряг се издигаше огромна скала, а на острия й връх беше кацнал орел — изглеждаше голям като плажна кабинка.

Когато Ший вдигна ръка да заслони очи от слънчевите лъчи, орелът завъртя глава и се втренчи замислено в групичката им.

Не се наложи да опъват поводите, за да спрат лоса на Хийси. Леминкайнен се обърна към Беярд:

— Какво вижда острият взор от Охайола?

— Нажежена до бяло земя. Прилича ми на подовата облицовка на ада и един орел, няколко пъти по-голям от нормалното. Като че ли нещо проблясва… не само това, което вече ти казах.

Огромната птица бавно-бавно разтегна едното си крило.

— Олеле! — възкликна Ший. — Ти беше прав, Уолтър. Това е…

Белфиби слезе от шейната, прецени посоката на вятъра с вдигнат пръст и се захвана да слага тетивата. Бродски се оглеждаше заплашително, но и някак безпомощно.

Леминкайнен каза:

— Спести си стрелите, изящна Пелвийпи. Аз, могъщият магьосник, зная няколко номера, които струват поне колкото пет такива.

Чудовищният орел се стрелна във въздуха.

— Надявам се, че знаеш какво правиш, Кауко! — каза нервно Ший и изтегли шпагата си, макар и да усещаше колко смешна изглежда. Острието й беше не по-дълго от нокътя на птицата и далеч не толкова дебело.

Орелът нададе страхотен крясък, издигна се нагоре в небето по плавна спирала и се спусна с огромна скорост надолу към тях. Беярд едва сподави вика си. Леминкайнен обаче не посегна към меча си, а хвърли перата от едрата яребица във въздуха и изпя в кратко стакато думи, които Ший не можа да разбере.

На мига перата се превърнаха в ято яребици, които се понесоха във въздуха с мотоциклетно пърпорене. Орелът, който вече беше съвсем ниско, почти над главите им, разпери криле и се спря, после направи още един кръг и със зловещ пронизителен писък полетя след яребиците. След миг птиците се скриха зад короните на дърветата.

— Видяхте ли, че съм най-великият от магьосниците! — изпъчи гърди Леминкайнен. — Само че тези магии са уморителна работа, а пред нас все още лежи огнената река. Харол, ти си магьосник, ще направиш ли магията срещу тази река, докато възстановя силите си с малко храна?

Ший застана загледан в червеното сияние и потръпна. Безплътният пламък имаше почти хипнотично въздействие. Един добър порой щеше да свърши работа. Той си припомни заклинанието за дъжд, което Чалмърс беше изрекъл с надеждата, че ще угаси огнената стена около железния замък Карена в света на „Орландо Фуриозо“.

Произнесе заклинанието си и направи магическите пасове. Ала нищо.

— Какво? — подвикна Леминкайнен с натъпкана с хляб и сирене уста. — Още дълго ли ще те чакаме да направиш магията си?

— Опитах — каза озадачено Ший, — но…

— Охайолски глупако! Аз ли да те уча на твоя занаят? Как искаш заклинанието ти да подейства, щом не си го изпял?

Да му се не види, ядоса се на себе си Ший. Беше забравил, че в „Калевала“ песента е един от най-съществените елементи. С поетичните си способности, с магическите пасове, които Леминкайнен не владееше добре, и с песента, магията щеше направо да разбие зрителите. Той вдигна ръце за движенията и запя заклинанието с цяло гърло.

Магията беше наистина разбиваща. Щом свърши песента, нещо черно започна да се сипе над главите им. По земята започнаха да се стелят сажди на парцали, гъсти и едри като декемврийски сняг. Ший бързо отмени магията.

— Страхотен вещер, няма що! — викна по него Леминкайнен, като се дереше от магарешка кашлица и се опитваше да почисти дрехите си. — Сега вече всички знаем как да получим сажди от огнена река. А може би ще благоволиш да ни кажеш и как да направим мъгла в Похьола?

— Не — обади се Белфиби, — ти не трябва да се отнасяш така жестоко към мъжа ми. Гарантирам ти, че е доказан магьосник, но когато трябва да пее, той не може да изпее две верни ноти една след друга — защити го тя и го погали успокоително.

Бродски реши да се намеси:

— Ако успеем да налучкаме текста така че да не гъгна с този полип, може би ще успеем да направим нещо заедно.

— Явно ще трябва да оправя всичко сам… — каза Леминкайнен. Той плисна пълната си със сажди бира, напълни си цяла халба от буренцето, почти я пресуши на един дъх, полегна назад и за миг се замисли. След това запя:

Лед от планините Сариола най-лъчист,

лед от сняг, натрупван сто години,

в планински ледници скован, сребрист,

в ледници, що слизат в океана сини,

и трошат се там със гръм и тътен…

В първите няколко минути не беше много ясно какво точно беше намислил. След това във въздуха започна да се очертава нещо блестящо, което постепенно доби очертания и заискри в цветовете на дъгата. Леден мост!

Но когато достигна до кулминацията на своето заклинание и оставаше само да материализира моста и да преминат по него, нещо изпука силно и цялата огромна конструкция рухна. Навсякъде се разхвърчаха парчета лед, а тези от тях, които паднаха в реката, шумно засъскаха и закриха всичко наоколо в тежка пара.

Леминкайнен се вкисна и започна отначало. Всички наблюдаваха, затаили дъх. Мостът се стопи и изчезна, доста преди стадия на материализацията.

С яростен вик Леминкайнен хвърли калпака си на земята и започна да го тъпче. Беярд се засмя.

— Ти ми се присмиваш! — изпищя магьосникът. — Чуждоземска измет!

Той грабна халбата си и плисна съдържанието й в лицето на Беярд. В нея надали имаше и пръст течност, но стигаше колкото да палне искрата.

— Не! — изкрещя Ший и се пресегна към ефеса на шпагата си, докато Белфиби сграбчваше лъка си.

Но вместо да се разгневи или дори само да избърше лицето си, Беярд стоеше вцепенен, гледаше към огнената река, съсредоточено примигваше и се мръщеше. Най-накрая той каза спокойно:

— Ама това е само илюзия! Вижте какво, пред нас има само редица от малки торфени огньове, запалени през известно разстояние, а магията ни кара да ги виждаме като огнена река. Как не съм успял да го съзра по-рано.

— От алкохола в бирата най-вероятно… — обади се Ший. — Илюзията е толкова силна, че дори и ти не можеш да я забележиш с просто око. Вече ми се е случвало в континуума на скандинавските богове.

— С приближаването ни магиите на Похьола стават все по-силни и по-силни — обясни Леминкайнен, който напълно беше забравил за избухването си. — Но какво ще правим сега? Самият аз съм прекалено преуморен, за да успея да разваля толкова силна магия.

— Можем да се установим тук и да изчакаме до утре, когато ще си възстановим силите — предложи Ший.

Леминкайнен поклати глава.

— Онези от Похьола със сигурност знаят и до най-малките подробности какво става. И ако тази преграда тук е успяла да ни спре, всяка следваща ще стане още по-непреодолима. Но ако преминем, магическата им сила ще отслабне.

— Ами тогава — обади се Беярд, — решението като че ли съм аз. Само трябва да ми дадете малко бира за очите и ще ви преведа. Между огньовете има достатъчно място.

Лосът на Хийси запръхтя и се задърпа, но Леминкайнен го поведе с твърда ръка. Беярд вървеше пред тях, като топеше носната си кърпа в халба с бира и мокреше очите си. Ший установи, че макар да беше доста горещо, те не бяха изпепелени на мига, както си мислеше в началото.

Когато преминаха от другата страна, те изкачиха лек наклон и спряха. Беярд погледна назад и се закова на място, като посочи с пръст към паднал на земята боров дънер.

— Това там е човек! — извика той.

Леминкайнен скокна тромаво от шейната и изтегли меча си. Зад него тръгнаха Ший и Бродски. Докато се приближаваха, клоните на поваления ствол се сгърчиха с тих съсък и на неговото място се появи як, едър мъж с пропорциите на Леминкайнен и с вкиснато до немай-къде лице.

— Сигурен бях, че наоколо ще се навърта някой за поддържане на магията — изръмжа щастливо в лицето му Леминкайнен. — Сведи глава, злочест похьолски магьоснико!

Мъжът се огледа наоколо трескаво и отчаяно и най-накрая каза:

— Аз съм майсторът Вуохинен и отправям предизвикателство!

— Какви ги разправя този? — попита Ший.

— Като истински майстор той има право да отправи предизвикателство към теб, дори в собствения ти дом — обясни Леминкайнен. — Който спечели, може да вземе главата на другия или да го направи свой крепостен. Кого от нас предизвикваш?

Майсторът Вуохинен ги огледа много внимателно подред и посочи към Беярд:

— Този тук. Какво е умението му?

— Не — отвърна Леминкайнен. — Умението му е да прониква с поглед във всяка магия и ако го предизвикаш, смятай, че вече си загубил, тъй като именно той те откри. Можеш да предизвикаш Харол на бой с шиляв меч или жената стрелец Пелвийпи — на съревнование с лък, или Пийт — на борба, или пък самия мен — на бой с меч. — Той се ухили доволно.

Вуохинен отново ги огледа подред.

— Нищо не разбирам от шиляв меч — рече той, — надали има стрелец с лък, който да е наполовина толкова добър, колкото съм аз, а и жените ги употребявам за друго. Избирам Пийт в свободна борба.

— Но не и опасния Каукомели — подкачи го Леминкайнен със смях. — Сигурно си мислиш, че си направил най-безопасния избор, а? Но нашият чуждоземен приятел има какво ново да ти покаже. Ще се бориш ли с него, Пийт?

— Става — каза Бродски и се зае да свали ризата си.

Вуохинен вече беше готов.

Те се завъртяха в кръг, като опитваха да се сграбчат за ръцете с безразличието на дресирани мечки. Ший отбеляза, че мускулите на Вуохинен му напомняха за добре напомпани гуми на многотонен камион. Пред него Бродски изглеждаше като момченце. Внезапно магьосникът атакува и сграбчи противника си. Бродски го хвана за раменете и го дръпна към себе си, като същевременно опря подметката на десния си крак в корема на Вуохинен, след което се изтърколи по гръб и повлече противника след себе си и силно ритна с крака. Магьосникът прелетя над него и тежко се просна по гръб.

Леминкайнен се изсмя гърлено:

— Това заслужава да бъде възпято в поема! — провикна се той.

Вуохинен се изправи бавно и изръмжа. Този път той се приближи по-предпазливо и когато стигна на една ръка разстояние от Бродски, рязко се втурна напред, разперил пръстите на лявата си ръка към очите на детектива. Ший чу как Белфиби тихо изохка, но преди възгласът й да беше отшумял, Бродски вече беше успял с невероятна за размерите му бързина да сграбчи палеца на противника с лявата си ръка, а кутрето му с дясната, след което ги усука по доста странен начин.

Дочу се неприятното глухо изпукване на трошащи се кости. Вуохинен подскочи като ужилен, прелетя във въздуха и се просна на земята. После се поизправи, седна и с изкривено от болка лице заопипва лявата си длан, на която висяха безжизнено двата подуващи се счупени пръста.

— Имаше едно копеле от китайския квартал, което веднъж се беше опитало да ми играе същия гаден номер — каза благо Бродски. — Е, какво, получи ли си го?

— Това беше някакъв мръсен номер! — оплака се магьосникът. — С меч…

Леминкайнен пристъпи жизнерадостно напред:

— Искаш ли главата му за трофей или предпочиташ да ти прислужва ден и нощ?

— Ами-и-и… — подвоуми се Бродски. — Надали ще има голяма полза от този потрошен калтак, но можем да го изпробваме. Пасторът ще ми извади душата, ако разбере, че съм пожелал тоя тук да гушне босилека. — Той приближи до Вуохинен и доста изразително го срита. — Това е за гадния номер! Ставай горе!

Вуохинен зае и малкото свободно място в шейната и както Бродски беше споменал, не беше нищо особено като слуга, но все пак свърши добра работа при събирането на дърва за вечерния огън. Победата на детектива над магьосника доведе до известно разведряване и в отношенията му с Леминкайнен. Той все още настояваше Беярд да се упражнява всеки ден с Бродски — междувременно двамата бяха така напреднали, че вече се фехтуваха с истински мечове — но сега и самият герой се учеше на джиу-джицу, като във всеки свободен час се гънеше и премяташе. Той също се оказа доста схватлив ученик.

Въздухът ставаше все по-студен и по-студен. От ноздрите на пътниците и на елена бяха започнали да излизат облачета пара. Слънцето вече не успяваше да пробие плътните облаци. Дърветата се разредиха и сега се издигаха поединично край обраслите с трева ниски могили. Белфиби започна все по-често да се завръща с празни ръце от вечерния си лов, а когато все пак успяваше да удари нещо, ловът й не надхвърляше два-три заека, което моментално отпращаше Леминкайнен към големите торби за допълнителна дажба.

Шейната все така ги подхвърляше по калните пътеки и навлизаше все по-дълбоко на север, докато един следобед, след като бяха излезли от поредната рехава горичка и се бяха устремили към плавния хълм пред тях, Леминкайнен дръпна поводите и извика:

— Проклятие! Вижте, вижте!

Точно пред тях равнината беше от край до край разполовена от изумителна преграда. И в двете посоки, додето виждаха очите, се издигаше стена от набити на трийсетина сантиметра един от друг огромни стълбове, които на височина достигаха най-ниските облаци. Но косите на Ший настръхнаха при вида на напречния скрепителен елемент на оградата, тъй като стълбовете бяха свързани помежду си с гъста плетеница от змии, които размахваха бясно глави и се гърчеха в опита си да се освободят от гъмжилото, в което се бяха заплели или някой ги бе заплел.

Когато изплашеният елен се опита да се изскубне от шейната, тя заскърца и задрънча, а змиите извърнаха главите си към малката им групичка и засъскаха като хиляда тенджери под налягане.

— Това трябва да е илюзия — обади се Беярд, — макар засега да виждам само гънеща се змийска маса. Дайте ми малко бира.

Леминкайнен му наточи малко от бурето. Лицето на Вуохинен грееше победоносно. Причината за неговата радост се изясни, когато Беярд си капна в очите малко от течността и впери отново поглед към внушителната стена. Докторът поклати глава.

— Все още виждам само змии — рече той. — Зная, че е невъзможно, но те са си там.

— Не можем ли просто да приемем, че са измамни и да продължим пътя си през тях? — намеси се Ший.

Леминкайнен поклати мрачно глава.

— Знай, о, Харол от Оухайо, че в това магическо поле всичко притежава най-истински качества, докато не откриеш същинското му име и същност.

— Разбирам. А сме вече и в Похьола, където магията им е най-силна. Не можеш ли да направиш някоя твоя магия и да махнеш змийската стена от пътя ни?

— Не и докато не знам истинското име на онова, което се крие под тази привидност.

— Защо тогава да не го отиграем по-твърдо? — предложи Ший и се обърна към Белфиби: — Какво ще кажеш да опиташ лъка си по някоя от тези гадини? Доколкото разбирам от тези работи, когато убиеш омагьосано тяло, то приема първоначалната си форма.

— Не е съвсем така, о, Харолайнен! — каза Леминкайнен. — Ние ще продължим да виждаме убитата змия като мъртва, докато не узнаем истинската й форма. А тук са хиляди, не можеш да избиеш всичките.

Те се смълчаха, загледани в отвратителното зрелище пред очите им. Змиите се гърчеха и мърдаха непрестанно, но явно нямаха никакво намерение да се отдръпнат.

Внезапно Пийт Бродски каза:

— Ей, хрумна ми нещо!

— И какво е то? — попита Ший.

Бродски посочи с пръст към Вуохинен и каза:

— Този умник ми принадлежи, нали така?

— Според местните закони е точно така — потвърди Ший.

— Той е твой крепостен — внесе уточнение Леминкайнен.

— И е замесен по някакъв начин в тази магия тук?

— Знаеш ли, че това наистина е идея — подкрепи го Ший. — След като е един от тези, които са скроили номера с огнената река, орела и скалата…

Бродски се пресегна и сграбчи Вуохинен за яката.

— Ела тука бе, боклук! К’во е истинското име на тая смрад тука?

— Хъп! — подхлъцна Вуохинен. — Аз никога няма да предам…

— Лошо, много лошо! Я по-добре си кажи, за да не взема това тук… — каза Бродски и многозначително посочи към меча на кръста на Леминкайнен.

— Хъп! — подхлъцна още веднъж Вуохинен и преглътна мъчително, тъй като ръката на детектива затягаше все по-силно яката около врата му. — Змиите са от боровинкови храсти.

Уолтър Беярд се провикна щастливо:

— Ами да, точно така! — Той тръгна към гърчещата се съскаща маса, протегна се, откъсна главата на една от змиите и я пъхна в устата си.

Леминкайнен се разсмя гръмко:

— Сега ще направим противомагия, а после ще наберем боровинки за десерт. Благодаря ти, приятелю Пийт!

Седем

Под магията на Леминкайнен боровинковата стена се превърна в редица ниски храсти и пътешествениците устроиха лагера си точно зад преградата. Героят беше в изключително добро настроение и непрекъснато си правеше разни шеги, които се харесваха единствено на Бродски, който ревеше с цяло гърло и вече се давеше от смях, когато Ший реши да се намеси:

— По дяволите, Кауко, какво става с теб тази вечер? Държиш се като че ли вече си грабнал призовете.

— А не съм ли, Харолд? Зная със сигурност, че това беше последната преграда, която Лухи е способна да постави пред нас и утре сме в Похьола, където може би… ще се бием…

— Сега разбирам, че това може да е най-прекрасното нещо на света — каза унило Ший.

Самият той далеч не споделяше настроението му дори на сутринта, когато пред очите им започнаха да пробягват първите разорани ниви, а в ливадите се замяркаха пасящи добичета. Над ниските корони на дърветата вече се различаваха очертанията на имението. След малко Леминкайнен изцъка с език на лоса на Хийси и огромният елен се закова край бавния поток, който се промъкваше вяло през равнистата местност.

Героят се разрови в торбите в задната част на шейната за кожената си ризница, която извади и навлече.

— А за вас приятели — обяви той, — съм подбрал доспехи, които отстъпват единствено на моите.

Измъкна от огромните торби още четири дълги до бедрото кожени ризници без ръкав с двойна дебелина, които бяха толкова твърди, че Ший едва се напъха в своята. Ризницата тежеше не по-малко от стоманените брони, които бяха доста груби и неефективни, но това наведе Харолд на мисълта, че металургията в „Калевала“ беше все още далеч от майсторската изработка на добра метална ризница. Белфиби се измъкна от своята почти веднага.

— За, Бога, прибери си бръмбарската черупка, Леминкайнен. Ако искаш все пак да свърша някаква работа, трябва да имам свобода на движенията.

Магьосникът измъкна за всеки от тях и по един шлем от същата кожа с дебел железен пръстен по околожката и с две плътни шини, които се срещаха на кръст върху горната част на шлема. Те им бяха по мярка и само този на Бродски стърчеше върху главата му като бомбе без периферия.

Всички скочиха обратно в шейната. Лосът на Хийси прецапа през потока към ясно очертаващите се сгради.

— Тия юнаци тук главите за нищо ги нямат — обади се Бродски. — Гле’й к’ва стена на отличниците са си изпраскали.

Ший видя, че близкият хълм беше украсен с плътна редица от дървени стълбове, не по-малко от петдесетина на първо преброяване, върху които бяха набити човешки глави. Главите бяха в различен стадий на разлагане. Само един от стълбовете в края на редицата се възправяше самотно неувенчан. При приближаването им над главите се вдигна облак охранени гарвани.

— Слава Богу, че свободните им места са кът… — подметна Беярд.

Вуохинен се обади мрачно:

— Скоро ще се убедиш, че поне стълбове в Похьола има колкото щеш.

Леминкайнен се обърна, зашлеви го силно с опакото на ръката си през устата и сподели:

— Сега, приятели мои, ще видите, че красавецът Каукомели е добър както с меча, така и в магията.

Той дръпна поводите и спря елена, скочи на земята и след като накърши цял куп клонки от нискораслите дръвчета наоколо, започна да ги набожда една по една в редици, като си тананикаше нещо. Когато клонките го задоволиха като брой и подреждане, той отстъпи назад и гласът му се изви високо, а ръцете му се застрелкаха в магически пасове. Ший успя да различи някои магически елементи, които беше наблюдавал и в други континууми, но движенията на магьосника бяха прекалено бързи, за да ги проследи в тяхната последователност. След това изведнъж въздухът се раздвижи и на мястото на първата клечка се появи двойник на Харолд Ший — с шпага, кожена ризница и пристегнат в метални шини шлем.

След него се появи още един… и още един и… цяла редица Харолдовци, които веднага се скупчиха около шейната. Белфиби нададе тих писък:

— За всичките тях ли съм омъжена? — извика възмутено тя.

Но очевидно с това се беше изчерпила квотата за Харолдовци, защото на мястото на съчките пред Леминкайнен започнаха да никнат една след друга прелестни Белфиби. Те веднага се смесиха с множеството Харолдовци, а на тяхно място се запоявяваха двойници на Бродски, които си стискаха ръцете и се тупаха приятелски по гърбовете.

Песента на Леминкайнен приключи. Шейната беше наобиколена от около стотина двойници на Ший, Белфиби и Бродски. В единични бройки останаха само Леминкайнен, Беярд и вкиснатият Вуохинен. Беярд се обади:

— Първокласна работа, Леминкайнен, но могат ли двойниците да направят действително нещо или са само призраци? Още не са минали през бирения ми тест.

— Иди да се сбориш с някой от Пийтовците и ще разбереш — предложи му Леминкайнен. — Те ще са си напълно като първообразите, докато някой не открие оригиналите, които са със сянка, и не направи противозаклинание с истинското им име.

— Чакай малко — каза Беярд. — Нали тук имаме човек, който би могъл да ги идентифицира за похьолците. — И посочи към Вуохинен.

— Проклятие! — възкликна Леминкайнен. — Както се разбира, аз съм не само най-смел, но и най-мъдър от всички, за да предвидя и да взема човек като теб, който вижда през планини. Пийт, Харол, Пелвийпи, ще трябва да се смесите с вашите двойници и оставете някои от тях да се качат в шейната вместо вас. Така хората от Туря няма да могат да ви открият бързо.

Ший постоя още миг, след което се обърна към Белфиби:

— Той е прав, момичето ми. Ще се видим отново след представлението. — Стисна ръката й и се смеси с тълпата.

Уолтър тръгна по петите му.

— Не искам да изгубя истинския Ший — обясни той.

Зад тях трима-четирима Бродски се опитаха да се набутат в шейната наведнъж. Първият от тях сръчка силно Вуохинен.

— И умната, ей, боклук! А си шавнал нещо, а съм те подкъсил от кръста!

Ший забеляза, че повечето Бродски организираха самостоятелна група, която закрачи зад шейната, докато по-голямата част от Харолдовците и двойниците на Белфиби тръгнаха по двойки. Една от незаетите дойде при него и стисна ръката му — може и да беше истинската — дланта й беше хладна, а походката — пружинираща. Кой знае? Струваше му се, че ако произнасянето на противозаклинанието се забавеше прекалено, можеше да възникнат доста сериозни брачни усложнения в един прекалено малък континуум, в който имаше около трийсет и пет идентични Ший и не по-малко на брой Белфиби с целия им предполагаем емоционален заряд.

Беярд прекъсна мислите му:

— Има нещо друго, Харолд. Разполагаме с отлични възможности да определим как нашето присъствие тук ще се отрази на изхода на епоса. Достъпни са ни всички необходими елементи. Знаем какво се е случило в оригиналното сказание и разполагаме с пълната информация за самите нас. Струва ми се, че от всичко това може да се извади уравнение…

— Да, чудна задачка за онези машинки с електронните мозъци. Само че нямаме от тях подръка, а и да имахме, надали щеше да проработи.

— Навремето във „Феерия“ имаше една вещица — намеси се най-близката Белфиби, — която можеше да види нещастията само като погледнеше в съд с вода.

— Именно това имах предвид — поясни Беярд. — Очевидно в континуумите, където електрониката няма да проработи, може да се приложи магия. Ако преди да захванем нещо, например отиването ни на тази сватба, открием, че нещата биха се развили зле, ние просто няма да го правим, а ще действаме по най-добрия възможен начин.

— Е, това вече беше тъпо! — обади се някакъв Бродски наблизо. — Я си събери ума! Всичко, което ще ни се случи, е предопределено и записано в тефтерите от Бога, още откак часовникът е започнал да тиктака. Така пише в Библията.

— Виж какво детерминисте — започна заядливо Беярд, — най-голямото ми удоволствие ще е да докажа…

— Но не и с магия! — прекъсна го Ший. — Ти си единственият сред нас, който все още не се поддава на въздействието й и ако започнеш да редиш заклинания, нищо чудно да изгубиш дарбата си. Ей, забелязаха ни!

Някакъв мъж крещеше с цяло гърло и тичаше към най-голямата сграда, откъдето се носеше шумът на бурно празненство. Вратата й се отвори точно когато шейната спря и неколцина широки чернобради лица надникнаха към тях. Ший видя, че някакъв от другите Ший прехвърли ръка през рамото на една от прелестните Белфиби и почувства напълно нелогичен пристъп на ревност при мисълта, че тя можеше и да е истинската.

Леминкайнен скочи от шейната последван от един Ший, една Белфиби и един Бродски, който за по-сигурно щракна чифт белезници на Вуохинен. От салона започнаха да се изнизват мъже и заставаха безмълвно срещу пришълците, които се подредиха в плътна линия. Те изглеждаха като всички останали калевалци, макар да бяха може би малко по-ниски и с по-монголоидни лица. Освен това бяха въоръжени и доста неприветливи наглед. Ший усети как кожата по гърба му настръхна и освободи ефеса на шпагата си.

Но Леминкайнен остана напълно безразличен.

— Здравейте, братовчеди от Похьола! — каза високо той. — Нима искате да ме оставите навън, когато празненството вътре е в разгара си?

Никой не му отвърна. Отвътре продължаваха да излизат мъже. Леминкайнен се обърна към отряда си.

— Доблестна Пелвийпи — каза той, — покажи им изкуството си, за да видят колко глупаво е да се опитват да спрат приятелите на героичния Каукомели.

Като задействани от един и същи мозък, трийсет и петте Белфиби запънаха лъковете си в левия си крак и окачиха тетивите. Като една те сложиха стрела в лъковете си, отстъпиха с десния крак назад и се огледаха за подходяща цел. Един от гарваните край стената с главите прояви неблагоразумието да прелети точно в този момент над тях със звучно „Грааак!“

Трийсет и пет стрели бръмнаха нагоре. Гарванът се запремята надолу настръхнал като игленик с трийсет и петте стрели, от които по тялото му не можеше да се намери свободно място дори за топлийка.

— Браво, момичето ми! — зарадвано възкликна Ший, преди да осъзнае, че говори поне на трийсет и пет момичета.

Постижението впечатли и похьолците. Те се заговориха забързано, но тихо, а двамина влетяха обратно в салона. След миг те се появиха отново, а останалите започнаха да се прибират вътре. Леминкайнен каза:

— След мен! — и тръгна след последните от тях.

Ший побърза, за да не остане отвън, като достигна до вратата почти едновременно със своя двойник от шейната.

— Съжалявам — обърна се към него другият, — но съм дошъл на това парти с жена си.

— Тя е и моя жена! — парира Ший и сграбчи една Белфиби от множеството и я поведе със себе си след предходната двойка. Слава Богу, че от тях поне имаше достатъчно бройки.

Вътре бяха запалени много тръстикови свещи. Няколко от тях бяха набодени около централно разположеното огнище и до известна степен компенсираха оскъдното осветление, характерно за повечето калевалски къщи. Целият салон беше запълнен с маси и пейки, на които бяха насядали голям брой мъже и няколко жени. Всички глави се извърнаха към новодошлите.

Ший проследи погледа на Леминкайнен, насочен към центъра на салона, където беше разположена почетната маса. Зад нея седеше най-високият калевалец, когото Ший беше виждал; това явно беше младоженецът. Там седеше и мускулеста, тромава наглед жена с остри черти на лицето, която трябваше да е Лухи, господарката на Похьола. Якият със сънлив поглед и халба в ръка мъжага до нея трябва да беше господарят на Похьола, а девойката с пъстрия наниз от мъниста на главата сигурно беше младоженката, дъщерята на Лухи.

Някакъв от двойниците му го подръпна за ръкава:

— По-страхотно парче и от Кюлики, а? — изпъшка в ухото на Ший той. Беше доста странно да чуе собствените си мисли в чужди уста.

Леминкайнен отиде до най-близката пейка, изблъска най-безцеремонно мъжа, който седеше на нея, постави на негово място крака си в изкалян догоре ботуш и се провикна:

Приветствам със добре заварили цялата обител!

Привет и теб, стопанино честити,

на Похьола, о, могъщи повелител!

Има ли в дома на щастието скрити

две-три халби бира за героя най-велик,

на всички магове учител?

Лухи смушка мъжа си в ребрата. Той се насили да проясни сънливия си поглед и отвърна:

— Ако толкова настояваш, можеш да се сместиш там в ъгъла, между казаните, където е мястото на героите като теб, защото не сме те предвидили.

Леминкайнен се изсмя, но смехът му беше гневен.

— Като че ли не съм добре дошъл… — каза той и изпя високо:

Никой халба бира не предложи

на госта прашен, прежаднял, ни блюдо сложи…

— Никакъв гост не си ти! — кресна му Лухи. — Зло си, глезено момченце, чието място не е на масата при възрастните. Добре, щом си го търсиш от Уко, ще си го получиш!

— Така ли? — попита Леминкайнен, докато сядаше на пейката.

О, славна господарке на Похьола,

дългозъба господарке на Пиментола,

с тази сватба ти сгреши, шавлива,

като кучка селска, миризлива…

Той продължи да извива глас, като сравняваше доста сполучливо Лухи с разни не дотам приятни представители на местната фауна и не пестеше комплиментите си към гостите на сватбата. Изглежда, това си беше напълно в реда на нещата, защото всички седяха спокойно и го изчакваха търпеливо да приключи песента си.

Зад гърба на Ший някакъв негов двойник каза на Беярд:

— Добре де, мисля, че може и да стане. Законите на магията го позволяват, но ако някой ще го прави, по-добре остави на мен. Ти нямаш опит в тия неща, Уолтър.

Харолд се обърна.

— Какво може да стане?

Двойникът му обясни:

— Уолтър наблюдавал внимателно Леминкайнен и е убеден, че е разработил метод за предсказване на бъдещето на произволна поредица от събития.

— Просто искам да докажа, че тази работа с предопределението на… — започна Беярд.

— Ш-шт! — обади се двойникът на Ший. — Тези там приключиха с поздравленията. Сега ще започне истинското представление.

Господарят на Похьола като че ли най-после беше успял да се разсъни напълно и запя заклинание. В пространството между почетната маса и останалата част от салона се появи басейн с чиста вода. Господарят се провикна:

— Ето ти вода да се напиеш! Ето ти вода да се измиеш!

— Ха, ха, ха! — изсмя се презрително Леминкайнен:

Нито съм теле новородено,

нито съм малаче угоено,

та от езеро вода да пия

и във тиня там да се зария!

Гласът му премина в долния регистър и след миг в салона се появи огромен вол, под чиито копита подът започна заплашително да пука. Животното се огледа наоколо, след което потопи муцуна във водата и започна да пие на едри глътки.

Ший наклони глава към своята Белфиби:

— Толкова изискано животно… ще речеш, че е отрасло по коктейли.

Господарят на Похьола вече правеше нова магия. Когато привърши, в салона се появи едър сив вълк, който хвърли бърз поглед наоколо и се втурна към вола. Огромното животно измуча ужасено и препусна към изхода, като по пътя си разблъскваше маси и поваляше хора. То се изнесе навън заедно с касата на вратата, сподирено от освирепелия вълк.

Лухи изсумтя презрително:

— Ти загуби магическия двубой, о Каукомели! Сега се омитай оттук или ще те сполети беда!

— Не е достоен за името си онзи човек, който позволява да го прогонят от мястото му — отвърна Леминкайнен. — Още по-малко пък, когато става реч за герой като мен. Предизвиквам те!

Господарят на Похьола се изправи с неочаквана за биволските си пропорции лекота.

— Нека тогава премерим мечовете си и ще видим кой е по-добър.

Леминкайнен се усмихна широко и извади късия си широк меч.

— Почти нищо не е останало от острието ми, защото е похабено от човешки кости. Но щом искаш, нека го изпробваме.

Домакинът отиде до стената и откачи своя меч от клина, на който беше закачен. Най-близката Белфиби прошепна на Ший:

— Да си приготвя ли стрела?

— Не е необходимо — отвърна той. — Не вярвам да прерасне в масово сбиване, освен ако някой не реши да наруши правилата. А местните са явно доста нервни, когато става дума за лък и стрели.

Магьосниците премериха мечовете си в разчистеното пространство. От мястото си Ший забеляза, че оръжието на домакина беше малко по-дълго. Сватбарите започнаха да се скупчват наоколо, за да виждат по-добре, като задните подвикваха на по-предните да седнат. Най-накрая господарят на Похьола заповяда на всички да седнат отново по местата си.

— Ей, вие там, новодошлите — провикна се властно той, — марш до стената!

Това, изглежда, подсети Леминкайнен за нещо.

— Преди да разрешим нашия спор — каза той, — бих искал да отправя предизвикателство към всеки, който пожелае бой с шиляв меч срещу приятеля ми Харол, или борба с приятеля ми Пийт. Можем да се поразвлечем добре със зрелището, преди да ти отсека главата.

Един от двойниците на Ший измърмори:

— Не е ли наистина щедър, а?

Но в този момент близкостоящата Белфиби положи нежно ръка върху неговата и той се почувства видимо по-добре.

— Свършиха развлеченията за теб! — отсече господарят на Похьола. — Готов ли си?

— Готов съм — отвърна Леминкайнен.

Домакинът нападна и вдигна ръка за горен сечащ удар, сякаш се готвеше за разбиващ сервис от тениса. Ударът остана незавършен, тъй като мечът издрънча тежко върху покривната греда над главата му, а Леминкайнен направи светкавичен магически пас, който повали съперника му на земята като от конски къч в корема.

Леминкайнен избухна в дрезгав смях:

— Какво ти е направил мертекът, че го сечеш така безмилостно? Винаги става така, когато някой незначителен човечец се изправи срещу герой като мен. Явно тук ти идва тесничко, затова дай да излезем. Между нас казано, червената ти кръв ще изглежда много по-добре на зелената трева отвън.

Той тръгна към изхода, а когато Ший го последва, Леминкайнен се извърна и с лисича усмивка му прошепна:

— Струва ми се, че голяма част от сватбарите са фалшиви. Кажи на твоя Паярт да си отваря добре очите.

Преди Ший да беше успял да му отговори нещо, останалите ги застигнаха. Отвън цялата призрачна компания си избра подходящи места и насяда по тревата, а тези, които останаха по-назад, се изправиха, за да виждат по-добре. Ший се почуди, дали когато двойниците и призраците изчезнеха, щеше да си спомня какво са говорили. Щеше му се Чалмърс да е някъде наоколо — магията тук беше станала прекалено сложна за самоук практик като него.

Домакинът и Леминкайнен се спряха в средата на дворчето между господарската къща и хълма с набитите на колове глави. Двама крепостни донесоха и разстлаха на земята огромна волска кожа за по-добро сцепление на подметките. Леминкайнен застана в единия й край и опита няколко крачки по нея, за да привикне, след което посочи с пръст към главите и каза:

— Когато привърша с теб, и последният стълб ще бъде увенчан достойно. Готов ли си?

— Готов съм! — отвърна господарят на Похьола.

Ший се огледа наоколо. Най-близката Белфиби гледаше с определено спортен интерес, което показваше, че дуелите не са нищо ново за нея. Един Бродски подхвърли:

— Ший, това представление може и да минава за пред туземците, но тия типове там съвсем не са наужким. Ако вземем да заснемем всичко това за телевизията, ще играе голямата ножица.

— Шшшт! — прекъсна го Беярд. — Пречите ми да се съсредоточа.

Остриетата иззвънтяха и господарят на Похьола се втурна във вихрена атака. Дългото му острие проблясваше последователно в горен, прав и обратен удар при умопомрачителна повторяемост.

— Страхотно върти меча — обади се един от призрачните Ший.

Леминкайнен отбиваше всички удари, без да отстъпва дори крачка назад. В техниката им почти нямаше игра с крака. Противниците се бяха изправили един срещу друг с разкрачени крака и замахваха, сякаш секат дърво, като от време на време спираха за миг да си починат и подновяваха сечта. Леминкайнен успя да прокара удар, който домакинът не парира добре и го резна по врата. От малката рана плисна кръв.

— Хо-хо-хо! — засмя се щастливо Леминкайнен. — Ей, господарю на Похьола, вратът ти е по-ален и от зората в лятно утро.

Домакинът отстъпи крачка назад и за част от секундата сведе поглед. Вероятно за да прецени сериозността на кръвотечението. В този миг Леминкайнен налетя с такава скорост, че Ший не успя да долови движението му, и нанесе удар. Острието на меча му подсече врата на домакина като пресъхнала вейка. Главата полетя в плавна парабола и тупна на земята, а тялото, което се беше извъртяло от конвулсивното подритване на краката, се просна безжизнено върху волската кожа. Сред тълпата туземци се разнесе тревожен ропот, а Лухи се разпищя неистово.

Леминкайнен, чиято усмивка се събираше зад ушите точно като на Хъмпти-Дъмпти, извика доволно:

— Ето това се случва с похьолските измислени герои!

Той пристъпи напред и старателно избърса меча си в панталоните на трупа, след което го прибра в ножницата, вдигна главата и я наби на последния кол.

— А сега, блудници, ми налейте бира! — изръмжа властно той.

Ший се обърна, за да каже нещо на близката Белфиби и в този миг в ума му изплува, че Беярд беше споменал нещо за съсредоточаване. Потърси с очи приятеля си, който се беше отдалечил и загърбил полесражението. Клекнал, той беше се привел над туфа трева и съсредоточено мърмореше нещо под носа си. Над туфата се издигна тънка вихрушка от прах.

— Уолтър, недей! — изкрещя Ший и се втурна към него.

Прекалено късно. Проблесна мълния и въздухът около тях заплющя. В един миг всички двойници на Ший, Белфиби и Бродски изчезнаха. Когато Харолд се хвърли върху Беярд и двамата се търкулнаха в тревата, до ушите им достигна крясъкът на Леминкайнен:

— Тъпаци! Бандити! Предатели! Вашите магийки обезсилиха великото ми заклинание. Край на договора ни!

Ший се изправи на колене и видя героя, който вървеше бързо, но без да подтичва към шейната си, с меч в ръка. Никой не се натискаше да го спира.

По-долу, откъм похьолската страна на импровизираната арена, се дочу приглушен писък и от малката групичка скупчили се туземци се подадоха два ритащи крака, красиви дори под безформените вълнени дрехи.

— Белфиби! — изкрещя Ший и се втурна натам, докато се опитваше да изтегли шпагата си. Преди да успее да го направи, той също бе повален под купчина мускулести тела. Успя само да си даде сметка, че туземците май не си падаха много по банята и че Бродски успя да събори първия от нападателите си с тежък удар, при който се чу изпращяването на претрошен гръбначен стълб, след което беше надлежно опакован и пренесен до Беярд.

— Хвърлете ги в укрепената къща! — разпореди господарката на Похьола. В устата й това прозвуча като обещание за тъмница.

Когато понесоха пленниците, Ший успя да види в далечината да се смаляват препускащият лос на Хийси и подскачащата зад гърба му шейна.

Осем

Четиримата бяха захвърлени грубо един върху друг на каменния под. Ший чу захлопването на тежка дебела врата и прещракването на няколко резета. Той се изправи и издърпа Белфиби от пода.

— Наранена ли си, моето момиче? — попита загрижено той.

— Не, не съм. — Тя разтри китката си, където въжето я беше стягало по-силно. — Но наистина бих предпочела да съм някъде другаде.

— Да-а, местенцето си го бива! — каза Бродски. — Интересно как ще се измъкнем оттук.

Той започна да оглежда помещението на слабата светлина, проникваща от плътно зарешетеното двайсетсантиметрово прозорче на стената. Самата укрепена къща представляваше постройка от масивни борови трупи с допълнително подсилен покрив.

— Горко ни! — обади се Белфиби. — Всъщност какво се случи, та успяха да ни изловят като пилци?

— Питай Уолтър… — отвърна й Ший. — Страшно ми се искаше да имам отново само една съпруга, но той малко прибърза. Какво, по дяволите, те беше прихванало, Уолтър?

— Просто се опитах да приведа в действие един мой замисъл… — обясни Беярд. — Бях ти споменал… за предвиждането на бъдещето. Получи се.

— Какво искаш да кажеш с това получи се? — попита Ший.

— Опитах се да науча кой ще победи в дуела. На земята се изписаха само три букви, „Лем“, както се досещате.

— Страхотно гадание, страхотна помощ — каза кисело Ший. — Още повече, че почти по същото време той вече беше отсякъл главата на домакина ни.

— Да, но принципът е вече установен — защити се Беярд. — А и откъде да зная, че ще противодействам на магията на Леминкайнен. Никой не ми е споменавал нищо такова. Между другото, каква е логическата връзка между двете?

Ший сви рамене.

— Нямам никаква представа. Може и да го обмислим някой ден на чашка, когато разполагаме с повечко време. Но засега ще е по-добре да се съсредоточим над изработването на някакъв план за бягство. Туземците обикновено не си губят времето в излишно разтакаване, а и дъртата вещица току-що изгуби мъжа си.

Той отиде до малкото прозорче и погледна навън. Или по-скоро се опита, защото установи, че то беше закрито от нещо широко, грозно и монголоидно — отвън го наблюдаваше лицето на Вуохинен, който светкавично го заплю през решетката.

Ший се отдръпна и изтри храчката на рамото си с ръкава на вълнената риза.

— Пийт, отвън е твоят крепостен. Можеш ли да му заповядаш…

— Ха! — изграчи Вуохинен. — Тоя да ми заповядва на мен! Аз вече съм свободен човек и ми е наредено да ви наглеждам да не избягате преди господарката на Похьола да ви подложи на заслужено наказание.

— Какво наказание?

— Е, не зная в подробности, но съм сигурен, че ще е нещо наистина запомнящо се. Господарката навярно ще разпореди да бъдете одрани живи, отъркаляни в сол и след това изпечени на бавен огън.

Ший се отдръпна още по-навътре и се огледа. Архитектът на тази килия си е разбирал от работата, прецени той. Всичко беше опростено и масивно, без никакви изгледи за препилване или издълбаване. Така например нищо, което да дава някаква надежда за бягство, не нарушаваше целостта на тежката врата.

— Аз зная имената ви! — извика предупредително отвън Вуохинен. — Вашите магии няма да имат власт над мен.

Той вероятно имаше право, но това окрили въображението на Ший.

— Добре тогава — каза той. — Аз съм герой и те призовавам.

Вуохинен поклати глава.

— Да, но аз вече не съм, тъй като загубих борбата с оня Пийт и не мога да приема предизвикателството ти преди той да бъде обезглавен.

— Чакай малко! — намеси се Беярд. — Ако той…

— Да, да! — изграчи Вуохинен. — Ясни сте ми отвсякъде. Само че ще се погрижа да отрежат първо вашите глави, а неговата най-накрая. — Той обърна гръб и се отдалечи от прозорчето.

Ший се обърна към Бродски:

— Пийт, ти разбираш по-добре от бягства от подобни места. Какво ще кажеш?

Бродски, който все още обикаляше килията, опипваше и почукваше тук и там, поклати глава.

— Стайчето наистина си го бива. Щеше да е много трудно дори и ако разполагахме с много добре организирана помощ отвън.

Беярд се обади вдъхновено:

— А какво ще кажеш да подмамим Вуохинен до прозорчето и да го поудушим малко?

— Не струва! — отсече Бродски. — Само ще ти стане хубаво на душата и толкова. Той няма ключове, за да ни отвори.

— Все пак, докато един доказан стар вещер като теб е сред нас, Харолд, като че ли не сме съвсем безпомощни — каза Белфиби, приближи се до прозорчето и извика лъстиво: — Ей, Вуохинен.

— К’во ма, жабо?

— Разбирам, че си ни малко сърдит, защото не обърнахме внимание на изпочупените ти пръсти, но между приятели нещата винаги се уреждат. Ако ни разкажеш малко повече за себе си, моят повелител, който разбира доста от магия, би могъл да ти помогне.

Ший стисна ръката й.

— Браво, момичето ми! — прошепна едва доловимо той.

Но Вуохинен също се беше досетил.

— И да се поставя във вашата власт? Как ли пък не! Ръката ми ще оздравее само когато видя главите ви набити на кол.

— Ама ти си бил страхотно корав мъж, а? — намеси се Ший.

— Такъв съм си!

— Брей! — възхити се Ший. — Там, откъдето идвам, има доста корави мъже, но никой не може да се сравнява с теб. Сигурно спазваш някаква диета или пък нещо друго там. Хайде де, не се свивай, сподели с нас!

— Да, да! — каза Вуохинен. — Искате да ме обезоръжите с ласкателства и да ме придумате да ви пусна. Не съм чак толкова прост.

Беярд се обади тихо:

— Като че ли и той е завършил психология.

Ший въздъхна тежко:

— Психологията се харчеше много добре в света на скандинавската митология.

— Бедата, изглежда, е в това — утеши го Беярд, — че говедото е финландец. И в нашия собствен свят финландците са един от най-опърничавите народи по земята, опират им се само холандците и може би баските. Тук вече става въпрос за културни модели и си мисля, че така просто няма да постигнем нищо… Интересно колко ли време ни остава да живеем?

— Харолд, любов моя! — каза Белфиби. — Мисля, че отговорът сам се набива в очите ни, докато ние го загърбваме и опитваме най-невероятни неща. Защо просто не напуснем този свят през вратата, от която влязохме… посредством твоята формална логика?

— Уви, почти нищо не мога да сторя за вас… Всяка магия в този континуум изисква големи музикални способности, а аз с моите вокални дадености… Оттам дойдоха и всичките ми беди с несполучливите магии до този момент.

— Уви, и аз не мога да направя нещо повече!… — призна Белфиби. — Не че грача като теб, любов моя, но гласът ми е прекалено слаб и тънък. Бих могла да ви пригласям на арфа, ако разполагахме с такава. Тимий, моят годеник от „Феерия“, ме беше обучил в това изкуство.

Беярд поклати глава. Бродски се обади жално:

— Не че искам да привличам вниманието върху себе си, но само да нямах този полип в носа…

Ший скочи:

— Чакай, чакай. Мисля, че започвам да се сещам нещо. Махал ли си някога този твой полип, Пийт?

— Не.

— И защо не?

— Ами все съм прекалено зает… И освен това никак не ми се ще някакъв месар да ми рови с ножове в главата.

Гласът му звучеше защитно, но Ший продължи:

— Добре, като за начало ще те излекуваме от полипа ти с магия. Това няма да изисква голям магически заряд и ако след това гласът ти се оправи, можем да опитаме и нещо по-мащабно.

— Ама направо тук ли ще го правиш? Как мислиш, че ще се получи без музика?

— Смятам, че гласът на Белфиби и лекият съпровод на арфа ще са напълно достатъчни за такава дребна магия. След това тя само ще акомпанира, а ти ще изпееш мощното заклинание, което ще съчиня. Чакайте, ще опитам нещо.

Той приближи до прозорчето и извика:

— Ехей, Вуохинен!

— К’во сте намислили пак?

— Знаеш ли какво е кантела?

— Че това и децата го знаят.

— Добре. Би ли могъл да донесеш една, за да разведрим тежките си мисли в последните часове от живота си?

— И защо трябва да се грижа за разведряването ви, мошенико? — Той отново им обърна гръб.

Ший въздъхна пак:

— Никакво съчувствие, никаква помощ. Ето това е най-голямата беда в този континуум.

— Какво е това кантела? — попита Беярд.

— Примитивна арфа. Вайнемойнен я е изобретил в някакъв момент от рибя челюст. Но не бях сигурен дали това е преди или след момента на включването ни, затова попитах Вуохинен дали знае какво представлява.

— Ако имахме сега една рибя челюст…

— Щяхме да си направим арфа. Да, зная. Но изгледите ни да получим рибя челюст от онази купчина безчувствие отвън са точно толкова големи, колкото и тези да излезем през прозорчето.

— Аз мога да уредя тая работа — най-неочаквано се обади Бродски.

— Така ли? — попита Ший в един глас с Беярд, който каза: — Наистина ли?

— Ами да! — потвърди уверено Бродски и отиде до прозорчето.

— Ей, боклук! — ревна през решетката той. — Значи се готвите да ни дерете живи утре, а? Бива, ама къде е прощалният банкет?

— Каква полза да хабите храната, след като съвсем скоро няма да имате никаква нужда от нея?

— Голям отворко се пишеш, а, боклук? Сега си отвори добре ушите, ние сме от Охайо, нали разбираш? И по нашия край, когато някой откаже на смъртник храната, която е пожелал за последно, духът на мъртвия започва да навестява мръсника редовно и много скоро оня откача, а после гушва и босилека, ако ме разбираш к’во се опитвам да ти кажа…

— Лъжеш! — каза Вуохинен, но нервно започна да върти глава, а думкането на сърцето му се чуваше чак в килията. Ший усети как душата му възликува, но само кимна сериозно в потвърждение на думите на детектива.

— Така си е! — отсече мрачно и Беярд.

— Братко! — възкликна зловещо Бродски. — С к’ва наслада само ще си те гледкам как си хапваш собствените ботуши без горчица!

— Като сме отворили дума за тия неща, мисля, че ще е по-правилно да го накараме първо да си изяде ушите и носа! — обади се Ший.

— А, добре че ми напомни — каза Бродски. — И да не вземеш да ни мъкнеш разни печени свински уши или от другите ви гадни деликатеси! Искам риба, ясно ли е? Айде, действай!

Главата пред решетката изчезна. Ший изгледа възхитено Бродски:

— Ти като че ли се оказа по-добър психолог от мен. Как ти дойде наум да го пречупиш точно по този начин?

— Нищо работа. Не съм виждал горила, която да не кълве на този вид рекет… — каза скромно Бродски. — Направо, побъркват се от страх да не полудеят.

Изглежда, бяха ударили право в десетката. След малко се чуха стъпки и приглушени гласове. После всичко утихна, резетата издрънчаха, вратата се отвори бавно и в рамката й застана Вуохинен, охраняван от отряд чернобради похьолци. В ръцете си носеше огромно дървено блюдо.

— Казах на господарката за вашия странен чуждоземски обичай — рече той, — и макар магията й да е достатъчно силна, тя проявява милостта да ви изпрати това.

Той тресна дървеното блюдо на пода и бързо излезе. Върху него имаше риба, която в никакъв случай не можеше да мине за дребна. Ако се съдеше по външността й, вероятно ставаше дума за някаква едра разновидност от семейството на сьомгите. Ший обясни:

— Добре, това тук е нашата арфа. Уолтър, извади, моля те, челюстта на тази твар и я почисти от месото.

— С какво, нали ни взеха ножовете и всичко останало?!

— С нокти, приятелю. Сега не е време да проявяваме гнусливост. А сега замълчете и ме оставете да помисля. Трябва да приготвя стиховете за Белфиби.

— А сега, любима, ще се наложи да ми услужиш с няколко по-дълги косъма от прелестните си коси — каза Харолд Ший.

Белфиби се подчини покорно. Ший ги пристегна върху почистената челюст и ги опъна като струни на арфа. В полумрака на килията им това му отне доста време.

Белфиби прокара пръст по струните с наведено към инструмента ухо.

— Много е малка и тиха… — плахо каза тя. — Не зная дали ще се получи нещо.

— Не се безпокой, помислил съм и за това! — успокои я Ший. — А сега ме слушай внимателно и се опитай да запомниш точно думите на заклинанието, защото ще го изпееш съвсем сама. Самата мелодия ще пееш тихо като тананикане и ще гледаш да се пригаждаш към съпровода на арфата. Аз ще направя магическите пасове, макар че могат да се окажат излишни.

Белфиби седна на пода с опряна на коленете арфа и прислонено към нея ухо. Тя тихичко запя:

О, арфо моя от челюсти на риба,

кантело моя сладкогласна и магична…

Ръцете на Ший извършваха магическите пасове, които той беше използвал навремето във „Феерия“. Жена му беше оттам и те най-вероятно щяха да помогнат. Белфиби изпя и последния стих:

… и десет пъти по-голяма ти стани!

След което се претърколи по гръб под тежестта на почти двуметровата арфа от рибешка челюст. Ший й помогна да се изправи и тя отново прокара предпазливо пръст по струните:

— Трябва да се настрои.

— Добре, ти я настрой, докато измисля заклинанието за този полип. Пийт, как се казва жена ти и коя е църквата, която посещавате?

След няколко минути всичко вече беше готово. Пийт се приближи и седна срещу младото семейство, Белфиби опъна струните и извиси ясното си, високо сопрано, за да изпее прочувственото заклинание против полипа.

— Ох! — извика Бродски. — Провъртя ме като горчица! — Той стисна носа си с пръсти и в полумрака на килията постепенно просия щастливата му усмивка. Летният ден отвън вече отиваше към свечеряване. — Абе, Ший…

Така и не успя да се доизкаже, защото прозорчето се затъмни и четиримата погледнаха натам, за да видят брадясалото, разкривено от гняв лице на Вуохинен долепено до решетките.

— С какво се занимавате там, а? — ревна той. — С магия, нали, с магия! Ей сега ще ви…

Лицето му изчезна също така внезапно, както се беше и появило.

— Пей! — извика Ший на Бродски. — Пей каквото и да е! Побързай! Аз ще се заема с формулите. Белфиби, ти му акомпанирай с арфата. Уолтър, хвани се за него! Добре! Ако класът A…

Пийт Бродски отметна глава назад и с тенор, който би направил чест и на Джон Маккормак, запя:

Моя ди-ива и-ирландска роза,

най-кра-асива сред всички цветя…

Тенорът му и подрънкването на арфата не успяха да заглушат заповедите, които някой изкрещя отвън, и трополенето на крака.

Навсякъде-е си ти…

Стените на килията започнаха да се въртят около малката им, скупчена групичка. Докато Пийт извисяваше глас, те посивяха и след това се стопиха, а заедно с тях и светът на „Калевала“.

Зеленият магьосник

Едно

В мига, когато сивите мъгли започнаха да се кълбят и да се въртят вихрено около тях, Харолд Ший осъзна, че макар принципният модел да беше пределно правилен, подробностите, както вече се беше случвало, можеха да объркат всичко.

Както веднъж беше обяснил Рийд Чалмърс: „Светът, в който живеем, се състои от впечатления, получавани посредством сетивата, и ако тези сетива бъдат настроени да получават поредици от впечатления, различни от настоящите, ние неизменно ще се окажем в някой друг от безбройните възможни светове.“ Фактът, че с приложението на уравненията на формалната логика може да се прехвърли мост над пропастта между отделните светове, представляваше истинско научно и лично постижение.

Проблемите започваха едва след пристигането в новия свят. Там човек трябваше да се осланя изцяло на ума и съобразителността си, защото след като веднъж си попаднал в новото си обкръжение, нямаш друг избор, освен да приемеш изцяло неговите условия. Така например нямаше никакъв смисъл да се опитваш да натискаш спусъка на пистолета, да прокарваш кибритената клечка по драскалото или да се опитваш да запалиш електрическото си фенерче в света на скандинавската митология; всички те не съставляват част от мисловния модел и неизменно остават напълно безполезна инертна маса. От друга страна, магията…

Мъглата около тях се сгъстяваше все по-бързо. Ший усети как ръката на Белфиби подръпна неговата и се вкопчи отчаяно в нея, сякаш нещо се опитваше да изтръгне любимата му съпруга от неговата хватка.

Следващото подръпване му припомни, че всички можеха да се окажат в различни светове поради различните си мисловни нагласи, които бяха в състояние да пренасочат обобщената магия към различни времепространствени модели.

— Дръжте се здраво! — изкрещя той и стисна ръката на Белфиби още по-здраво.

Ший усети твърда земя под краката си. Нещо го шибаше яростно в лицето и по темето. След миг осъзна, че стои насред проливен дъжд, който плющеше на вертикални и толкова плътни струи, че той не можеше да различи нищо на повече от два-три метра пред себе си. Първата му работа беше да се огледа за Белфиби. Тя се хвърли в ръцете му и го възнагради с мокра целувка.

— Най-накрая! — въздъхна успокоено тя, когато най-после отлепи за малко устни от лицето му. — Отново си до мен, любов моя ненагледна, и вече няма от какво да се страхуваме.

Те се огледаха наоколо, доколкото им позволяваше плющящата по лицата им вода, която се стичаше по носовете и страните им. Тежката вълнена риза на Ший вече беше подгизнала дотам, че прилепваше плътно по кожата му, а разчорлената мокра коса на Белфиби й придаваше вид на давено коте. Тя посочи нещо с ръка и извика:

— Там има някой!

Ший се вгледа в тъмната, грубо одялана фигура, която имаше някаква далечна прилика с Пийт Бродски.

— Ший! — подвикна създанието и без да дочака отговор, се заклатушка към тях. В този момент дъждът отслабна и наоколо стана по-светло.

— Проклятие! — изруга Бродски, когато се приближи. — Абе, Ший, к’ва е тая дупка? Станах вир-вода. Къде, по дяволите, се напъхахме?

— Охайо, да се надяваме… — отговори Ший. — Но каквото и да е, детективе, все сме по-добре, отколкото преди малко. Съжалявам за дъжда, но не съм го поръчал аз.

— Моли се да си прав — каза мрачно Бродски. — Може да те олепят за отвличане на длъжностно лице и въобще не съм сигурен, че ще мога да ти помогна с нещо. Къде е нашето приятелче?

Ший се огледа.

— Може и да е тук, но по всяка вероятност не е попаднал на същото място. Така му се пада. А ако питаш мен, правилният въпрос не е къде, а в кое време сме се озовали. Няма да ни е от особена полза, ако сме в Охайо от 700-ата година преди новата ера — приблизително по времето, в което бяхме във Финландия. И само ако този дъжд престанеше…

Дъждът рязко, сякаш се беше вслушал в думите му, пресекна, но продължи да се лее все така обилно в далечината. Между кълбестите сиви облаци започнаха да се появяват ивици и по-големи петна синьо небе, вятърът впи ледени зъби в мократа риза на Ший, а над равнината проблеснаха плахи слънчеви лъчи.

Наоколо беше красиво. Ший и неговата компания стояха върху едно от плавните възвишения на хълмиста равнина, нагазили във висока, гъста трева. Самата равнина май беше част от плато, което се спускаше надолу в далечината. Огромни, обрасли в мъх камъни надничаха над тревите, сред които тук-там се простираха петна разцъфтял в пурпурно пирен и маргаритки весело поклащаха главици под порива на вятъра. По хълмовете се издигаха случайни самотни дървета, но в долината под платото можеше да се различи нещо като смесена дъбово-брезова гора. А когато се обърнаха в противоположната посока, съзряха далечните сини склонове на някаква планинска верига.

Облаците над главите им бързо изтъняваха и се разпокъсваха. Въздухът беше кристалночист и пътниците виждаха как бурята се отдалечаваше, като продължаваше да излива плътните си дъждовни струи над земята. Когато слънчевите петна приближиха към тях, цялата околност засия в яркозелено, доста по-различно, отколкото в Охайо.

Бродски заговори пръв:

— Ако това е Охайо, аз съм мис Свят! — отсече той. — Слушай, Ший, трябва ли да ти казвам отново, че не разполагаш с много време? Ако момчетата от областната прокуратура се захванат със случая, по-добре си отрежи главата сам, поне ще спестиш неприятностите на всички. Задават се избори и случай като твоя ще им дойде тъкмо навреме. А да не ти разправям какво става, ако те надушат ония от ФБР — луди са за отвличания, а и с тях няма начин да се договориш. Затова побързай, преди хората там да са започнали да си задават разни въпроси!

— Пийт, правя всичко, което мога… — каза отчаяно Ший. — Честно. Нямам ни най-малка представа къде може да сме попаднали, нито пък в кой период. С идването си вече сме се презаредили със статична магия и всяко заклинание, направено без познаване на местните магически закони, може да ни изпрати Бог знае къде, най-вероятно направо в ада — нали знаеш, оня ад с пламъците и дяволите, точно както е във фундаменталисткото учение.

— Добре — съгласи се Бродски. — Печелиш. Да се надяваме, че всичко това няма да ти отнеме повече от седмица.

— И това ако не са овце… — обади се Белфиби и посочи с ръка.

Ший заслони очите си с длан.

— Мисля, че не си се излъгала, скъпа — каза той.

В далечината се открояваше нещо като бяла дантела върху зеленото сукно на тревата, но Ший се доверяваше напълно на феноменалното зрение на жена си.

— Овце — каза Бродски и смръщи чело. Ший имаше усещането, че чува щракането на мозъка му, докато детективът бавно се оглеждаше, сякаш виждаше всичко наоколо за първи път. — Овце! — По лицето му се разля блажена усмивка. — Ший, ти наистина си го направил! Раз-два — и хоп — в Ирландия. А при положение че съм прав, гръм да ме порази, ако се съглася да се прибера обратно в участъка.

Ший проследи погледа му.

— Право да ти кажа, и на мен ми прилича, но къде тогава…

Нещо просвистя над главите им, удари се със страхотен трясък в близкия камък и го пръсна на парчета, които засвириха във въздуха като шрапнели.

— Залегни! — извика Ший и се хвърли на земята, като закри с тялото си Белфиби.

Бродски се сниши и с напрегнато лице и стиснати устни се огледа наоколо за източника на неочаквания обстрел. Нищо. След около минута Ший и Белфиби се изправиха и отидоха да огледат улучения камък.

— Някой тук се разкършва, като мята насам-натам стокилограмови камъчета… — обади се най-накрая Ший. — Това наистина може да е Ирландия, само дано не е по времето на Фин Маккуул или на Стронгбоу.

— По дяволите! — каза мрачно Бродски. — А нито аз имам патлак, нито ти — мушкало.

Ший също си помисли, че в какъвто и период да бяха попаднали, той наистина беше напълно обезоръжен. Качи се на разтрошения каменен блок и се огледа. Не се виждаха никакви признаци на живот освен стадото в далечината — ни овчар, ни куче.

Харолд скочи долу, приседна върху отчупения край на блока, долепи мокрия си гръб до твърдия студен камък и се замисли.

— Скъпа — каза най-накрая той, — където и да сме попаднали, първата ни работа е да открием някакви хора, които да ни ориентират. Ти водиш. В коя посока е най-вероятно да намерим някой местен жител или селище?

Белфиби сви рамене.

— Да беше в гората — да ти кажа — отвърна тя, — но след като ме питаш, най-вероятно бих потърсила в долината, тъй като хората винаги се заселват край реките.

— Предложението си го бива — одобри Ший. — Хайде…

Във въздуха отново просвистя едър камък, но този път не към тях. Той се удари в торфа на около стотина метра от мястото, на което се намираха, и се претърколи от другата страна на хълма. И отново не видяха кой го беше хвърлил. Бродски изръмжа нервно, но Белфиби се засмя.

— Насърчават ни да тръгнем без повече протакане — каза тя. — Хайде, повелителю мой.

В този миг дочуха нов шум. Този път беше тропот на коне и скрибуцане на каруца, чиито колела плачеха за добро смазване. С чаткане на копита, подрънкване на сбруя и скърцане на колела на хълма се изкачи голяма колесница. В нея бяха запрегнати два едри коня — сив и черен. Тя представляваше затворена двуколка със седалка за двама-трима души и се различаваше значително от лекия гръко-римски отворен отзад модел. Украсата й се състоеше от главите на плътно накованите пирони и широка златна лента, а встрани от осите се проточваха дълги и остри като бръснач коси.

Колесничарят беше висок слаб мъж с дълги огненочервени коси, които се спускаха свободно върху раменете му, прихванати само със златна лента на челото. Беше облечен в зелена дълга риза и плащ от еленова кожа с отвори за ръцете на равнището на лактите.

Колесницата се насочи направо към Ший и спътниците му, които вече се бяха прикрили зад близкия каменен блок, за да не бъдат съсечени от косите. В последния момент колесничарят спря разбеснелите се коне и извика към тях:

— Изчезвайте оттук, ако ви е мил животът!

— Защо? — попита Ший.

— Защото самият той се е разбеснял. Изтръгва дървета от корен и мята камъни. Горко на оня, който го срещне в такъв час.

— Кой е самият той? — попита Ший едновременно с Бродски, който изстреля: — Кой, по дяволите, си ти?

Колесничарят подръпна поводите с изумено лице.

— Аз съм Лаег Мак Риангабара, а този, за когото говоря, е не друг, а Ълстърското куче, славата на Ирландия, могъщият Кухулин[1]! Преди малко уби единствения си син и е изпаднал в истинска ярост. Сега се е захванал да разсипе този край, а вие, фомори, можете само още повече да го разгневите.

Колесничарят изплющя с камшика си и конете го понесоха отвъд хълма. По небето нарядко пробягваха малки облачета. От посоката, от която беше дошъл към тях, полетя размахало корени едро дърво, но падна далеч преди да беше достигнало хълма, на който стояха.

— Хайде! — каза Ший, сграбчи ръката на Белфиби и хукна в посоката, в която беше изчезнала колесницата.

— Ей! — подвикна Бродски, докато подтичваше след тях. — Хайде да отидем да видим онзи момък. Той е герой номер едно във всички ирландски класации.

Върху тревата се стовари още един камък, а в далечината се разнесе приглушен вой.

— Чувал съм това-онова за него, но ако искаш, да отложим срещата за по-късно. Като че ли не е в настроение…

— Наричате го герой, а той е убил сина си. Как може такова нещо? — възмути се Белфиби.

— Тая работа е малко по-заплетена — обясни Бродски. — Този Кухулин си има гадже, Айфе, която забременява от него и той духва, нали така? Тя се вкисва от цялата тая работа и когато синът й пораства, изпраща го с гейса срещу Кухулин…

— Чакай малко — обади се Белфиби. — Какво представлява тази гейса?

— Табу! — каза Ший.

— Много повече от табу — обясни Бродски. — Правят ти уроки и ти не можеш да им се противопоставиш дори ако виждаш, че те пращат директно на електрическия стол. Значи, разправях ти за този младеж на име Конла, та той е урочасан да не разкрива името си нито пред баща си, нито пред когото и да било. И, разбираш ли, онази изпраща момъка при Кухулин, който го предизвиква и го убива. Лоша работа.

— Наистина доста мрачна история… — съгласи се Белфиби. — Откъде си запознат с всичко това, Пийт? Да не си ирландец?

— Не, само много ми се иска да бях! — каза пламенно Бродски. — Щях да съм направо неотразим. Но не съм и затова подхванах всичко от другия край, нали разбираш? Захванах се да изучавам всичко ирландско, докато най-накрая знаех повече от всички. И тогава се оказах затънал до уши в цялата тази работа.

Докато се спускаха по хълма и приближаваха към стадото овце, тревата съскаше под ботушите им.

— Надявам се скоро да стигнем до някое селище — каза Белфиби. — Стомахът ми вече се бунтува. Откога не сме хапвали нищо!

— Ама чакай! — възкликна Бродски. — Това е Ирландия, най-прекрасната страна в света. Огладнееш ли, теглиш ножа на първата срещната овца и си се нахранил. Тук това е в реда на нещата. Нещо като обичай.

— Да, ама нямаме нито нож, нито с какво да напалим огън! — каза Белфиби.

— Мисля, че с огъня ще се справим — парче кремък и, да речем, металната тока на колана ще свършат работа — каза Ший. — И съм готов да се обзаложа, че щом ударим овцата и стъкнем огъня, веднага ще дотича някой с нож, за да сподели скромната ни трапеза. Във всеки случай си струва да опитаме.

Той отиде до близкото дърво и огледа прекършените клони около дънера му. Избра един от по-дебелите, премери тежестта му на ръка, пречупи го в коляното си и подаде едното парче на Бродски. Така получените бухалки не изглеждаха особено впечатляващо оръжие, но това беше най-доброто, с което можеха да се сдобият в момента.

— Сега… — започна да обяснява плана си Ший. — Ние с теб се скриваме зад онзи скален блок. Белфиби заобикаля стадото и го подкарва насам.

— Какво, овцете ни ли ще крадете? — каза плътен мъжки глас.

Ший се извърна. Малка групичка мъже беше изникнала като изпод земята и ги наблюдаваше внимателно от склона. Бяха петима, облечени в карирани полички и панталони, с наметки от еленови и вълчи кожи, пристегнати на врата. Единият от тях стискаше в ръка обкована с пиринч бухалка, вторият — грубо изработен меч, а останалите трима — копия.

Преди Ший да успее да им отговори нещо, мъжът с бухалката каза:

— Главите на мъжете ще са добра украса за дома, но дай първо да оправим женската.

— Бягайте! — изкрещя Ший и светкавично даде пример. Петимата хукнаха след тях.

Бързоногата Белфиби, чиито ръце не бяха заети, скоро взе голяма преднина. Ший задържа тоягата, за да има все пак нещо в ръце, в случай че попаднеше във вражи ръце. Един бърз поглед назад беше достатъчен, за да установи, че Бродски или беше захвърлил своята тояга, или беше замерил с нея преследвачите, но очевидно без никакъв резултат.

— Ший! — извика детективът. — Бягайте, мен ме заловиха!

В действителност все още не бяха, но всеки миг щяха да го направят. Ший се спря, наведе се и вдигна камък с размерите на бейзболна топка, който хвърли към преследвачите. Копиеносецът, в когото се беше прицелил, приклекна и туземците продължиха напред, като се разпръснаха във ветрило с цел да ги обкръжат.

— Не мога да тичам повече! — задъхано каза Бродски. — Ти върви.

— Да, да! — отвърна му Ший. — Само че аз не мога да се върна без теб. Вземи един камък и да се опитаме заедно да свалим онзи с бухалката.

Камъните излетяха почти едновременно. Бухалкаджията се наведе, но не достатъчно. Единият от камъните го удари по кожената шапка и го просна на земята.

Останалите закрещяха яростно и се втурнаха с още по-голямо настървение към тях, решени да ги разкъсат на парчета. Точно в този миг откъм хълма се разнесе страхотен шум, който накара всички да се заковат на място. По склона на хълма се носеше колесницата, която беше подминала групичката им преди малко. В предната й част се беше изправил червенокосият колесничар, който крещеше с цяло гърло нещо от рода на „Улулулу-у-у!“, а отзад се друсаше малко по-нисък от него мургав мъж.

Подскачащата колесница се понесе към тях. Преди Ший да беше успял да разбере какво става, едната от косите, стърчащи от осите на колесницата, отсече краката на най-изостаналия от копиеносците точно под коленете. Той падна на земята със смразяващ кръвта вик. В същия миг мъжът в задната част на колесницата замахна и прониза с метателно копие втори преследвач.

— Самият той! — изпищя единият от останалите и двамата си плюха на петите.

Мургавият мъж каза нещо на колесничаря, който спря конете. Кухулин скочи на земята, откачи от колана си прашка и я развъртя над главата си. Камъкът удари единия от бягащите в тила и го повали на място. Докато мъжът падаше, Кухулин зареди втори път. Ший беше сигурен, че този път хвърлянето му ще е неуспешно, тъй като беглецът се беше отдалечил на стотина метра по отсрещния хълм. Но свистящият камък го улучи в главата и той зарови лице в тревата.

— Вземи торбата за глави и иди да прибереш трофеите, приятелю! — каза благо Кухулин.

[1] В превод от ирландски името Кухулин означава Кучето на Кулан. — Б.пр. ↑

Две

Лаег се разрови в колесницата и извади оттам тежък меч и голяма торба, след което се зае с приятното си задължение. Белфиби се присъедини към тях малко преди приближаването на избавителя им. Пред Ший стоеше нисък мъж с черна къдрава коса, не по-възрастен от самия него, с гъсти черни вежди и нежен черен мъх по бузите, който нямаше нищо общо с гъстата четина по лицата на преследвачите им. Той беше не само изключително красив, но и доста силен мъж, ако се съдеше по неспокойната игра на мускулите под широките му дрехи. Лицето му беше мрачно и меланхолично. Беше облечен в свободно падаща бяла мантия с дълъг ръкав, обшита със злато, върху яркочервена туника.

— Благодаря много! — каза Ший. — А ако не ти е ясно защо, ти току-що спаси живота ни. Какво те води насам?

— Ами Лаег дойде при мен и каза, че срещнал трима странници, които по външност му приличали на фомори и най-вероятно щели да попаднат в лапите на лагенийците. Лично аз бих убил всеки в Ирландия, който ми остави достатъчно време да го направя, но никак не е хубаво да се биете само двама срещу петима, освен ако не сте велики герои. А и е крайно време някой да научи тези свине лагенийците на добри обноски. Сега е ваш ред да ми разправите кои сте и какво ви води тук. Ако наистина сте фомори, толкова по-добре за вас — тази година крал Конхобар е приятел с тях. Иначе като нищо ви подкъсявах с една глава.

Ший се размисли, за да си припомни някои подробности около културния модел на хората от Кухулинова Ирландия. Всеки гаф можеше да доведе до попълването на колекцията от глави с още три екземпляра, които Лаег без проблеми щеше да напъха в огромната си торба. Бродски го изпревари.

— Глупости! — каза той с тон, който подчертаваше личното му послание. — Да не мислиш, че ще искаме да се препираме с главорез като теб. Аз съм Пийт Бродски… Кажи здрасти на приятелчетата ми Харолд Ший и съпругата му Белфиби. — Той протегна сърдечно десница.

— Ние не идваме от Фомория, а от Америка, това е един остров отвъд фоморийските земи — обясни Ший.

Кухулин прие представянето на Харолд с учтиво кимване с глава. Той измери с поглед Бродски, без да обръща внимание на протегнатата му ръка. След това се обърна към Ший:

— Как сте се наели да пътувате с това грозно изчадие адово тук, приятели мои?

С периферното си зрение Ший забеляза как скулите на детектива заплашително заиграха и бързо каза:

— Може и да не е красавец, но е много полезен. Той е наш роб и телохранител, много добър боец. Млъквай, Пийт!

Бродски прояви неочаквано благоразумие и послушно замълча. Кухулин прие обяснението със същото мрачно, но учтиво кимване и махна с ръка към колесницата:

— Ще се качите отзад и ще ви отведа в моя лагер, където ще похапнем, преди да поемете отново на път.

Той се качи в предната част на колесницата, а отзад мълчаливо седнаха тримата пътешественици. Лаег, който вече беше натоварил торбата, смушка конете със златен остен и те полетяха напред. Ший установи, че колесницата друсаше убийствено, тъй като нямаше никакви ресори, а и главното достойнство на пътя беше неговото отсъствие. Кухулин обаче се беше настанил удобно върху предната седалка и като че ли дори изпитваше наслада от возенето.

Насочиха се към малка горичка в долината. Слънцето явно беше оформило намерението си да реши въпроса, в коя половина от деня се намираха, с недвусмислен залез. Така по-голямата част от пътя им премина в сянката на платото. Двайсетина груби и като че ли полудиви мъже наобиколиха колесницата при пристигането й и нададоха радостни възгласи. Насред лагера над голям огън димеше огромен опушен казан. Зад него се издигаше нещо като заслон, построен от колове, дървесна кора и клони. Лаег спря колесницата и вдигна високо торбата с главите, при което възгласите станаха още по-възторжени.

Кухулин скочи с лекота на земята и помаха неопределено в отговор на поздравленията. Той внезапно се обърна към Ший:

— Мак Ший, смятам, че сте хора достойни и че не сте най-грозното семейство в този свят, затова ще вечеряте с мен. — Той махна с ръка и се провикна: — Донесете храна, момчета.

Главорезите на Кухулин се защураха насам-натам с викове и тичане така, че можеха да заблудят и лисица. Един от тях домъкна отнякъде пейчица и гордо я постави пред тях, но в следващия миг се появи друг, който я вдигна и я отнесе в неизвестна посока.

— Сигурен ли си, че ще ни нахранят преди зазоряване? — попита тихо Белфиби, но Кухулин я погледна снизходително и се усмихна, сякаш възприемаше цялото щуране като оказване на голяма чест.

След безкрайна суетня нагоре-надолу пейчицата най-после беше поставена пред навеса. Кухулин седна на нея и с щедър жест прикани семейство Ший да се разположат удобно на земята срещу него. Колесничарят Лаег също седна край тях. Земята все още беше мокра от падналия дъжд, но тъй като дрехите им също не бяха изсъхнали, това нямаше особено значение.

Някакъв мъж постави пред героя огромен дървен поднос със съответната геройска порция, състояща се от едър къс варено свинско, купчина хляб и цяла сьомга. Кухулин го постави на коленете си и се зае да унищожава съдържанието му с пръсти и кинжал, като подхвърли дяволито:

— Мак Ший, сега според обичая в Ирландия имаш правото да предизвикаш героя за неговата порция. Би трябвало да си добър фехтовач с този твой ръст, а и аз никога не съм се бил с американец.

— Благодаря — отвърна Ший, — но не мисля, че бих могъл да погълна толкова нещо, а и освен това съм, как му казвахте вие тук… урочасан да не се бия с човек, който ми е сторил добро. Не мога да те предизвиквам, след като преди малко си ми спасил живота. — Той се зае със своя комат хляб, върху който имаше приличен къс свинско месо и парче сьомга. — Дали ще те затрудня много, ако те помоля за ножове? Наложи ни се да тръгнем спешно и нямаме нищо у себе си.

Лицето на Кухулин отново стана мрачно.

— Не е редно мъж в сили да ходи без оръжие. Сигурен ли си, че ножовете ви не са били отнети?

— Дойдохме тук с магическо заклинание — намеси се Белфиби, — а както знаеш, някои от заклинанията не се задействат, когато носиш хладно оръжие.

— Така става! — съгласи се Кухулин, плесна с ръце и извика: — Донесете тук два ножа, момчета. От железните, а не от бронзовите. — Той отново задъвка, загледан в Белфиби. — И накъде пътувате, мили мои?

— Намерението ни е да се приберем в Америка. Насам наминахме, така да се каже, само за да видим най-великия герой на Ирландия.

Кухулин прие комплимента като нещо обичайно.

— Идвате в лош момент. Войната свърши и сега се прибирам да кротувам край полата на жена ми Емер. Няма да видите нито една хубава битка.

Лаег погледна към него и каза с пълна уста:

— Ще кротуваш, ако техни величества Медъб и Алил ти позволят, Кухук. Да не ми е името Риангабара, ако не измислят някоя гадория!

— Когато му дойде времето да бъда убит от някой в Конахта, ще ме убият воините на Конахта — каза спокойно Кухулин, без да сваля очи от Белфиби.

— А кой е най-добър в магическото изкуство тук? — попита тя.

— Ти наистина спомена, че се занимавате с магии. Никой не е и не ще бъде по-велик от Кахбад Ълстърски, съветникът на крал Конхобар. Утре ще дойдете с мен в Мурхемни, където ще си отдъхнете ден-два, а след това ще отидем заедно до Емайн Маха и ще го посетим.

Той остави подноса встрани от себе си и отново изгледа Белфиби. Ситняка го биваше не само в хвърлянето с прашка, но и в изпразването на паници — на подноса не беше останала нито троха, а порцията му беше най-малко два пъти по-голяма от тази на Ший.

— Това е много мило от твоя страна. Наистина много мило! — благодари Ший, като си помисли, че беше прекалено мило, за да не събуди подозрение.

— Няма нищо! — каза Кухулин. — За надарените с красота учтивостта е дълг.

Той не сваляше поглед от Белфиби, която вдигна очи към небето.

— Съпруже — каза тя, — чувствам се преуморена. Дали не е време да се оттеглим за сън?

— Добра идея. А къде ще спим?

Кухулин махна неопределено с ръка:

— Където пожелаете, мили мои. Никой не ще ви обезпокои в бивака на Кухулин. — Той отново плесна с ръце. — Момчета, донесете мъх за ложето на моите приятели.

Когато най-сетне останаха сами, Белфиби заговори тихо:

— Не ми харесва тази работа, макар човекът да ни стори голямо добро. Не можеш ли да се опиташ още сега да ни прехвърлиш в Охайо?

— Утре сутринта ще приготвя формулите — каза Ший. — Не можем да се върнем само двамата. Трябва да вземем с нас и Пийт или ще ни олепят за отвличане с убийство на ченге, а не мога да тръгна да го търся сега из лагера. Освен това за магическите пасове ни е нужна светлина.

Когато се събудиха, всички вече бяха станали и разпалваха огньовете. Докато обикаляха из лагера да търсят Бродски, забелязаха, че всички са необяснимо смълчани. Щураха се както предишната вечер, но нямаше подвиквания и смехове, всички шепнеха. Ший сграбчи за ръката един от главорезите, който притича покрай него с огромна торба, и го попита за причината.

Мъжът се наведе към него и ядно прошепна:

— Ами защото самият той е изпаднал отново в мрачните си настроения и не излиза изпод навеса си. Ако много ти се иска да се разделиш с главата си, достатъчно е само да вдигнеш шум.

— Ето го и Пийт — обади се Белфиби.

Детективът им помаха с ръка и се приближи към тях през горичката. Той вече се беше сдобил с една от местните еленови наметки, прихваната под врата с пиринчена тока, и грееше от щастие.

— К’во има? — попита шепнешком той, когато се приближи достатъчно.

— Тръгвай с нас! — каза Ший. — Ще се опитаме да се прехвърлим в Охайо. Страхотно си се изтупал.

— А някакъв момък си мислеше, че може да се бори, но му показах малко джиу-джицу и си спечелих дрешката. Виж сега, Ший, аз размислих. Няма да се връщам. Представяш ли си, това е най-истинската Ирландия.

— Да, но ние искаме да се върнем — каза Белфиби, — а ти сам ни обясняваше вчера какво ни чака, ако се приберем без теб.

— Чакайте малко, бе. Тука съм като у дома си, а и вие можете да се подредите добре с магията. Да останем поне за големия цирк, а?

— Оттук! — каза неумолимо Ший и ги поведе встрани от центъра на бивака, където гласовете им можеха да им навлекат неприятности. — Какъв е този голям цирк?

— Вече си припомних всичко, което зная за тази история, и нещата стоят така: оная Медъб с мъжа си Алил събира една тълпа главорези и ги изпраща да видят сметката на Кухулин. Значи избират все роднини на хора, на които Кухулин е светил маслото, и след това му избарват една гейса да им скочи на всичките наведнъж, и тогава — шат! Искам да остана дотогава.

— Чакай сега! — намеси се Ший. — Вчера ти каза, че трябва да се върнеш най-много до седмица време. Не си ли спомняш? Цялата тази история, че са те видели да влизаш в нашата къща, но не и да излизаш…

— Точно така си е. И ако се върна, ще ви реабилитирам. Ама струва ли си? Тук ще уча момчетата на борба, а ти с твоите магически умения може дори да успееш да обезсилиш гейсата и големият цирк да не се състои.

— Може и да успея… — каза Ший. — Гейсата, изглежда, е нещо като психологически непреодолим импулс, внедряван посредством магия, и като психолог и магьосник бих могъл да направя нещо. Но… не, много е рисковано. Не мога да позволя да изпитваме търпението му. Не виждаш ли, че ще му изтекат очите по Белфиби.

Те излязоха в края на малка полянка. Ранното утринно слънце позлатяваше короните на дърветата. Ший продължи:

— Съжалявам, Пийт, но ние с Белфиби не желаем да прекараме остатъка от живота си тук, а ако ще си тръгваме, най-добре е да го направим сега. Както самият ти каза вчера. Сега се хванете за ръка. Белфиби, подай ми другата си ръка.

Бродски се подчини с мрачно лице. Ший затвори очи и започна:

— Ако A (B или C) е правилно, а D или E е погрешно… — Свободната му ръка извършваше магическите пасове в края на формулите.

Ший отново отвори очи. Групичката им продължаваше да стои край малката полянка на ниския ирландски хълм и гледаше към дима от лагерния огън, който се издигаше над короните на дърветата.

— Да не би да си объркал нещо? — попита разтревожено Белфиби.

— Не зная — призна си отчаяно Ший. — Поне да имах нещо за писане, тогава можех да проверя всяко нещо стъпка по стъпка… Не, чакай. Цялата работа зависи от коренната промяна в духовните възприятия в съответствие със законите на формалната логика и от магията. Вече знаем, че в този свят магията действа, следователно проблемът не е в нея. Но за да може формалната логика да въздейства, човек трябва да се подложи на действието й… тоест да желае да й се подчини. Пийт, злодеят в пиеската си ти. Ти не желаеш да се връщаш.

— Хайде сега, не струпвай всичко на моята глава! — измърмори Бродски. — Давай, този път ще вложа повече чувство.

— Добре, от теб искам само да не забравяш, че се връщаме обратно в Охайо и че там имаш добра работа, която ти обичаш. Изпратен си бил да ни намериш и задачата ти е изпълнена. Става ли?

Отново се хванаха за ръце и Ший смръщи съсредоточено лице. Той произнесе отново формулите, които подсили допълнително на едно-две места, за да придаде по-голяма мощ на заклинанието. Когато изрече и последните думи, времето като че ли спря за миг, след което се разнесе оглушителен трясък, ослепително синя мълния удари най-близкото дърво и го разцепи от върха до корените.

Белфиби уплашено изписка, а откъм бивака се дочуха възбудени възгласи.

Ший погледна разцепеното дърво и каза мрачно:

— Мисля, че беше предназначена за нас, и си е наистина за плач, скъпа. Пийт, печелиш. Ще ни се наложи да останем тук поне докато науча нещо повече за местните магически закони.

Неколцина от главорезите на Кухулин излязоха от гората с насочени копия.

— Вие ли бяхте? — подвикна единият от тях.

— Опитах една малка магия — обясни непринудено Ший. — Хайде да се връщаме в бивака.

В лагера вече не шепнеха, а бъркотията беше станала още по-голяма. Кухулин се беше изправил и наблюдаваше товаренето на колесницата с отегчено и разсеяно изражение. Когато тримата пътници се доближиха до него, той каза:

— Сега е мой ред да ти благодаря, Мак Ший. С магията си ти ми припомни, че човек прави всичко по-добре, когато си е у дома. Тръгваме веднага щом се приготвим.

— Ама аз още не съм закусвал… — обади се Бродски.

Героят го погледна с отвращение.

— Искаш да ми кажеш, че трябва да отложа тръгването заради благоугодието на някакъв си робски търбух? — процеди той и се обърна към Ший и Белфиби: — Можем да хапнем, докато пътуваме.

Друсането беше по-слабо от предишния ден само защото Лаег задържаше конете, за да не се разкъсва колоната, тъй като повечето от бойците бяха пешаци. Надвикването със скърцащите колела се оказа пределно досадно, а и Кухулин потъна в мрачното си мълчание. Но възторжените отзиви на Белфиби за природните красоти на този край явно му допаднаха и когато спряха за обед, той започна да се обръща само към нея, което накара Ший да застане нащрек, макар и да не можеше да се отрече, че думите му бяха изключително добре премерени и не прехвърляха границите на благоприличието.

Местността около тях ставаше все по-равнинна, докато най-накрая от върха на някакъв самотно издигащ се хълм Ший съзря на хоризонта ясно открояваща се синьо-сива лента — морето. Внезапно над главите им се изля дъжд, който ги измокри до кости, но никой не му обърна особено внимание, още повече че силното слънце, което се показа иззад облаците, бързо изсуши дрехите им. Все по-често се натъкваха на обработени ниви, макар и тук да преобладаваха обширните тучни пасища. От време на време някой опърпан селянин зарязваше ралото си, отриваше калните си ръце в дрехите и им помахваше за поздрав.

Най-накрая Ший съзря над конските гриви очертанията на някакво укрепление. Крепостната стена беше от плътно набити подострени трупи, а в средата й имаше огромна двукрила порта.

Белфиби огледа критично укреплението и прошепна в ухото на Ший:

— Не би устояла на нападение с горящи стрели.

— Не мисля, че тук имат много стрелци с лък или поне добри стрелци — отвърна й също с шепот Ший. — Предполагам, че има какво да научат от теб.

Вратите се отвориха със скърцане под напора на неколцина брадати воини, които на мига се развикаха:

— Здравей, Кухук! Добър да е денят ти, Ълстърско куче!

Портата на укреплението се оказа достатъчно широка, за да премине през нея колесницата ведно със стърчащите настрани коси. Когато се озоваха вътре, Ший видя постройки с най-разнообразни размери и форми, част от които очевидно бяха обори и плевници. Най-голяма от всички беше централната сграда, чийто дебел сламен покрив стигаше почти до земята.

Лаег спря конете. Кухулин скокна пъргаво долу, протегна широко ръка и се провикна:

— Добре дошли в Мурхемни, американци! — Всички наоколо зареваха и заподскачаха от възторг, сякаш беше казал нещо изключително.

Той се обърна и заговори с някакъв възпълен мъж, доста по-добре облечен от останалите. В този момент от голямата къща излезе друг мъж и се упъти забързано към тях. Той беше среден на ръст, възрастен, но енергичен, леко прегърбен. Имаше дълга бяла брада и пурпурна роба, която стигаше до под коленете му, и се подпираше на дълга тояга.

— Добър ти ден, Кахбад! — каза Кухулин. — Щастие е за мен, че те виждам, но къде е моята вярна Емер?

— Емер замина за Емайн Маха — обясни Кахбад. — Конхобар я привика…

— Аха-а! — ревна Кухулин. — Аз да не съм му някой роб, че да привиква жена ми, когато му се прище? Тоя разгонен…

— Чакай сега! Въобще, ама въобще не става дума за това! — занарежда Кахбад. — Той вика и теб. Затова ме изпрати лично вместо Левархам, тъй като се усъмни, че може би няма да се вслушаш в думите й, ако в дебелата ти глава щукне мисълта за неподчинение, докато аз мога да ти направя гейса да тръгнеш натам.

— И защо сме му притрябвали толкова в Емайн Маха?

— Мога ли да зная всички тайни на кралското сърце?

— Ти да не би да си дворцовият друид? — попита Ший.

Кахбад го забеляза едва сега и Кухулин ги запозна.

— Може би кралят те вика в двора, за да те защити… — предположи Ший. — Така дворцовите друиди ще могат да противостоят на магиите, които се опитва да ти направи Медъб. А тя се готви да направи точно това.

— Откъде си научил за намеренията й? — попита Кахбад.

— Пийт ми каза. Той има дарбата да вижда нещата, които ще се случват занапред. В нашите земи наричаме това явление „трето око“.

Кухулин сбърчи нос:

— Този урунгел ли?

— Тъй, тъй, аз! — обади се Бродски и пристъпи към групичката им. — А за теб, хубавецо, ще е най-добре да си опичаш ума, за да не би някой да те изненада неприятно.

— Каквото ми е писано… — отвърна Кухулин и се провикна: — Фергус! Стопли вода за къпане. — След това се обърна към Ший: — След като се изкъпете, ще станете достатъчно хубави, за да сте достойно украшение на несравнимия ми дом. Ще ви изпратя чисти дрехи, защото не мога да понасям тия фоморийски парцали.

Три

Край едната от стените на голямата къща имаше нещо като ниша, отделена с паравани от плет по такъв начин, че хората в нея оставаха скрити за чуждите погледи. Именно там беше разположена ваната на Кухулин — огромен изкусно изработен бронзов казан. Върволица жени прииждаха с ведра вода и ги изсипваха в него. Междувременно мъжете бяха разпалили огън, в който изтъркаляха известен брой едри обли камъни.

Бродски се примъкна до Ший и двамата обходиха с поглед укреплението в спускащия се здрач.

— Виж к’во, не че искам да ти пускам фитили, ама е по-добре да си отваряш очите на четири. Според тукашните обичаи оня юнак има право да преспи с Белфиби, щом е влязла в собствения му дом, а ти не можеш да му кажеш и копче, защото всичко това си е напълно законно.

— Точно от това се страхувах! — каза мрачно Ший. — Виж там.

„Там“ беше редица от дебели дървени шишове, стърчащи по цялата дължина на една от хоризонталните талпи на стената. По-голяма част от тях бяха увенчани с отсечени човешки глави. Докато гледаха към тях, Лаег донесе торбата за глави и наби здраво новите трофеи. Някои от главите бяха относително отскоро тук, а други представляваха почти напълно оголени черепи с по някой кичур коса на темето.

— Проклятие! — изръмжа Бродски. — Ако вземеш да му се опъваш, нищо чудно и твоята да кацне там. Само ми дай малко време… все ще се сетя как да се справим.

— Направете път! — подвикна зад тях някакъв едър, обрасъл с четина прислужник. Тримата се отдръпнаха и той притича покрай тях, стиснал с маша един от нажежените в огъня камъни. Прислужникът се шмугна в нишата. Чу се плясък и силно съскане. След него дотича втори с друг камък, а първият се втурна обратно към огъня. За няколко минути във ваната бяха нахвърляни всички камъни. Ший се приближи и надникна зад паравана. Над водата се издигаше лека пара. Кухулин влезе в „банята“ и опита водата с пръст.

— Така е добре, момчета.

Прислужниците извадиха с машите си всички камъни и ги натрупаха в един ъгъл, след което се измъкнаха. Кухулин прихвана края на туниката си, но след това видя Ший.

— Смятам да се съблека, за да се изкъпя — каза той. — Сигурен ли си, че искаш да гледаш през цялото време?

Ший се обърна и тръгна обратно. Точно в този миг Бродски удари с юмрук дланта на лявата си ръка.

— Сетих се!

— Какво се сети? — попита Ший.

— Как да си спестим неприятностите. — Той се огледа подозрително наоколо, след което придърпа Ший и Белфиби към себе си. — Слушайте, тоя момък току-що ми напомни нещо. В мига, когато наистина тръгне да те дърпа към леглото, Бел, ще му спретнеш един хубав стриптийз. Ама ей така, пред всички. Всеки да може да те оглежда.

Белфиби изпъшка, А Ший не се сдържа:

— Да не си мръднал? Все едно да плиснеш бензин в огъня.

— Гарантирам ти, че няма да може да го понесе. — Гласът на Бродски беше тих, но напрегнат. — Никой от тях няма да може. Веднъж, когато този юнак пак се бил разбеснял в двореца и колел всичко, което му се изпречи пред очите, кралят заповядал да му изпратят насреща отряд поразголени девици и тоя едва не хвърлил топа.

— Това никак не ми харесва! — отсече Белфиби, но Ший каза замислено:

— Табу върху голотата? Да, това наистина може да е елемент на местния културен модел. Ще се наложи да го послушаш, момичето ми!

— И още как… — каза Бродски. — Тия работи тук убиват. Спомних си, когато онзи те пропъди, преди да беше започнал да се съблича. Той всъщност се опитваше да те предпази.

Кухулин излезе от нишата и закопча колана си над чистата изумруденозелена туника със златна бродерия. Той внимателно избърса дългата си коса с кърпа и я среса, а през това време в банята се вмъкна Лаег.

— Всички в една и съща вода ли ще се къпем? — попита разколебано Белфиби.

— Има достатъчно сапунче[1] за всички. Чистотата е майка на красотата. — Той изгледа Бродски. — Робът може да се изкъпе в банята на двора.

— Виж к’во… — започна Бродски, но Ший го дръпна за ръкава, за да го накара да замълчи, и попита: — А вашите друиди правят ли магии за пренасяне от едно място на друго?

— От добрите само малцина не могат да го правят, но бих те посъветвал да не се възползваш от заклинанията на Кахбад, освен ако не си герой или майстор магьосник, защото те са много могъщи.

Кухулин се извърна и започна да наблюдава с мрачно задоволство приготовленията за вечерята. Лаег се появи свеж и изкъпан. След миг една жена внесе в банята чисти дрехи за Ший и Белфиби. Харолд тръгна след жена си към банята, но в този миг си спомни предупрежденията на Бродски за туземното табу и реши да не скандализира местната общественост. Белфиби излезе скоро с дълга до пода свободна роба, която, както Ший с неудоволствие забеляза, беше също изумруденозелена и със златна бродерия — както туниката на Кухулин.

Когато Ший приключи с банята, водата вече беше почти ледена, а кърпата — напълно подгизнала. Костюмът му се състоеше от шафранова туника и ефектен тесен панталон в червено каре.

Белфиби наблюдаваше жените, които се въртяха около огъня. Малко по-нататък, в сенките, седеше Пийт Бродски, който съсредоточено чистеше ноктите си с бронзов нож. Як и набит мъж на средна възраст, полезен във всяка битка с познанията си по джиу-джицу и с бързите си рефлекси, той беше съвсем нелош спътник. Нещата можеха и да са по-добри, ако не беше провалил магията с нежеланието си да се връща обратно. Но само в него ли беше вината за неуспеха?

Старият Кахбад се приближи, като се подпираше с тоягата си.

— Мак Ший — заговори той, — кучето току-що ми спомена, че си друид, който пристигнал тук от далечната си страна с помощта на заклинание и който може да извиква гръм от небето.

— Вярно е — каза Ший. — Но несъмнено и ти знаеш тези магии.

— Несъмнено! — потвърди Кахбад и го изгледа хитро. — Добре ще е да се поразговорим за занаята. Можем да обменим някои заклинания.

Ший се намръщи. Единственото заклинание, което го интересуваше в момента, беше как да върне себе си и своите спътници обратно в „Гарадън“, Охайо, а Кахбад най-вероятно не го знаеше. Въпросът беше да познава изходните модели и да разработи някакъв повече или по-малко свой метод на приложението им. Но на глас каза:

— Мисля, че ще е много полезно и за двама ни. В Америка, откъдето идвам, сме разработили някои от основните закони на магията, така че се налага да се изучават само някои от местните им проявления.

Кахбад поклати глава:

— Щом казваш. Ти си друид и не мога да се съмнявам в думите ти, би трябвало да ти вярвам. Но ми е доста трудно да си представя как един истински друид би могъл да пътува сред скитите в Гърция или сред шотландците в Египет с техните странни божества и да се чувства също толкова добре защитен от своите заклинания, както и у дома.

Ший остана поразен от тази сбъркана география, но след като размисли, реши, че приликата между този свят и неговия собствен би трябвало да е само най-груба и беше напълно възможно тукашните шотландци да живеят в Египет.

Точно в този момент Кухулин излезе от стаята си и се разположи на масата без излишни церемонии. Всички останали се приближиха. Лаег и Кахбад седнаха от двете страни на героя. На Ший и Белфиби посочиха следващите две места, едно срещу друго. Красива прислужница с прихваната над челото коса напълни големия златен бокал пред Кухулин с гъсто вино от изящна златна кана, след това насипа по-малките сребърни чаши на Лаег и Кахбад и най-накрая бакърените — на Ший и Белфиби. Останалите хора край масата разполагаха с кожени халби, пълни с бира.

Кухулин се обърна към Кахбад:

— Ще направиш ли приношението, приятелю?

Друидът се изправи, пръсна шепа трохи по пода и запя химн на боговете Биле, Дану и Лер. Ший реши, че само бурното му въображение го е накарало да чуе плясъка на криле в стаята, и едва при поднасянето на храната успя да се успокои напълно. Кахбад явно си разбираше от занаята.

Но и Харолд не беше вчерашен.

— Сега вече всичко е наред! — каза друидът, докато се наместваше удобно на съседното място. — Би ли могъл да ми покажеш някоя магия, която да си я бива?

Ший се замисли. Нямаше да му навреди, ако покажеше на стареца малко подражателна магия, а можеше и да допринесе за собствената му репутация.

— Приближи си чашата до моята и гледай внимателно! — каза той.

Трябваше да измисли някакво заклинание за свързване на двете чаши, ако искаше виното в чашата на Кахбад да изчезне, когато самият той изпиеше своята, но единственото, за което се сещаше в момента, беше „Удвои се, удвои се“ от „Макбет“. Той го измърмори под носа си, като същевременно извършваше магическите пасове, които беше изучил във „Феерия“.

— Сега гледай внимателно! — каза той и надигна своята чаша.

В този момент от чашата на Кахбад избликна истински винен гейзер, който почти достигна тавана, преди да се поръси над главите им като дъжд. Гостите в почетния край на масата наскачаха и се отдръпнаха. Кахбад се оказа със светкавични рефлекси — той вдигна тоягата си, удари с нея по плътно изригващата струя и изрече нещо неразбираемо на висок глас. Гейзерът пресекна и от него остана само разлятото по пода и масата вино. Прислужниците се втурнаха да подсушават и да почистват.

— Това беше чудесна магия, Мак Ший, и за нас е удоволствие, че на трапезата ни седи такъв велик друид. Но ти като че ли се подиграваш с нас, а? — Кухулин го гледаше заплашително.

— Нищо такова — каза Ший. — Просто…

Останалата част от оправданието му остана в сферата на добрите намерения, тъй като бе прекъснат от ужасяващия вой, който се разнесе пред къщата. Ший се огледа около себе си разтревожено, защото нещата действително излизаха извън всякакъв контрол.

— Не се притеснявай! — каза благо Кухулин. — Това трябва да е Уат, който вие, защото е пълнолуние.

— Не разбирам… — каза Ший.

— Ами жените от Ълстър не се оказаха достатъчно красиви за Уат и затова той решил да отиде до Конахта и да поухажва дъщерята на друида Олгойт. Този Олгойт обаче се оказал доста противен тип и заявил, че никой от Ълстър не ще има дъщеря му, а когато Уат настоял на своето, онзи му направил гейса да вие по пълнолуние, а на дъщеря си направил гейса да не понася вой. Все си мисля, че главата на този Олгойт заслужава централното място — обясни Кухулин и многозначително кимна към колекцията си.

— Все още не мога да разбера — каза Ший. — След като може да се направи гейса, тя може и да се развали.

Кухулин гледаше мрачно, Кахбад объркано, а Лаег се разсмя:

— Сега ще натъжиш Кахбад, а Кухук е прекалено учтив с гостите си, за да ти обясни, че единствено Олгойт е толкова добър, че да може да развали гейсите, които е направил. Никой друг не може да го направи.

Ший забеляза, че с вечерята си Кухулин поглъщаше невероятни количества вино и отново беше започнал да разговаря само с Белфиби. Единственото видимо въздействие на виното върху героя беше това, че подсилваше неговата мрачна галантност. А когато масата най-после беше разчистена, той пресуши бокала си на един дъх, погледна Белфиби в очите и й кимна многозначително.

Ший скочи на крака, заобиколи масата и се изправи зад нея с ръка върху рамото й. С периферното си зрение забеляза, че Пийт Бродски също се беше изправил. По устните на Кухулин пробяга лека усмивка.

— Съжалявам, че така те разтревожих — каза той, — но всичко си е по правилата и не подлежи дори на предизвикателство. Хайде, Белфиби, скъпа. Нека отидем в моята стая.

Той се изправи и тръгна към Белфиби, която също се изправи и отстъпи назад. Ший се опита да застане между тях, като напразно напрягаше паметта си за някоя магия, която би могла да сложи край на тази задявка. Всички край масата наставаха, за да не изпуснат зрелището.

— Не си въобразяваш, че можеш да ми попречиш, нали, Мак Ший? — Тонът му беше много мек, но под всяка дума клокочеше потискана ярост. Ший внезапно осъзна, че пред него стои въоръжен с меч мъж. Навън в нощта мрачно виеше Уат.

Зад гърба му Белфиби напразно се опитваше да свали някое от окачените на стената оръжия. Те бяха така здраво прикрепени, че за свалянето им трябваше да разполага поне с лост. Кухулин се разсмя.

Някъде изотзад Бродски подвикна:

— Бел, направи както ти казах!

Белфиби се обърна отново към Кухулин, кръстоса ръце и свали изумрудената роба през главата си и остана само по бельо.

Край масата се разнесоха ужасени възклицания, въздишки и шепот. Кухулин се спря със зинала уста.

— Давай! — подвикна Бродски. — Не се заплесвай!

Белфиби се пресегна зад гърба си и разкопча сутиена. Кухулин залитна като ударен. Той закри очите си с длан, а със свободната си ръка напипа масата, похлупи лице върху нея и започна да я налага с юмрук.

— А-а! — закрещя той. — Изведете я оттук! Искате да ме убиете с голота, мен, домакина си, мен, който ви спасих живота?

— Ще я оставиш ли на мира? — попита Ший.

— С пръст няма да я пипна тази нощ.

— Мак Ший, съгласявай се! — посъветва го Лаег откъм масата. Неговото лице също беше оцветено в бледозелено. — Ако го прихванат бесните, никой от нас няма да е в безопасност.

— Добре. Честна сделка — каза Ший и помогна на Белфиби да се облече.

Откъм масата се разнесоха облекчени въздишки. Кухулин стана и се олюля.

— Не се чувствам добре, мили мои — каза той, взе златната кана с вино и се запъти към стаята си.

[1] Става дума за растението сапунче (Saponaria officinalis). — Б.пр. ↑

Четири

Сред гостите се разнесоха възбудени възклицания и шепот, когато Белфиби се отправи към мястото си, без да се оглежда, но все пак направиха място на Ший и Бродски да седнат до нея. Друидът погледна мрачно към затворената врата:

— Ако Кухулин се напие, може да се размисли за злината, която му сторихте, и тогава горко ни. Ако излезе с грейнал геройски ореол около главата, бягайте колкото ви държат краката.

— Но къде ще отидем? — попита Белфиби.

— Там, откъдето сте дошли. Къде другаде?

Ший се смръщи.

— Не съм сигурен… — започна той, но Бродски го прекъсна безцеремонно:

— Виж сега, тоя герой няма никакво право да се прави на отворен. Постъпихме точно така, както се налагаше.

— И защо, робе? — обърна се към него Кахбад.

— Не ми викай роб! Върху тази жена тегне могъща гейса. Всеки мъж, който се докосне до нея, получава силни болки в корема, а ако прекали, може и да умре. Само нейният съпруг може да противодейства на тази гейса, защото е магьосник. Направо извадихте късмет, че успяхме да спрем вашия човек, преди да е закъсал. Сега щеше да гушка хризантемите.

Веждите на Кахбад се надигнаха като морски вълни.

— Самият той трябва да го научи — каза друидът. — В Ирландия щеше да се пролива много по-малко кръв, ако всички умници си отваряха устата да обяснят нещата, преди да се забъркат в тях.

Той се изправи, отиде до вратата на стаята и потропа. Отвътре се чу някакво ръмжене, Кахбад влезе и след няколко минути излезе в компанията на Кухулин. Героят вече съвсем откровено залиташе, а меланхолията му, изглежда, се беше задълбочила. Той приближи до масата и седна отново на мястото си.

— Това наистина е най-тъжната от всички истории, които съм чувал: толкова млада и красива жена с такава тежка гейса. Вечерта ни е провалена. Искрено се надявам мътните да не ме повлекат отново, защото тогава ще трябва да пролея кръв и да въздам смърт, за да се успокоя.

Чуха се две тежки въздишки. Лаег се огледа напрегнато, а Кахбад заговори припряно:

— Вечерта не е толкова лоша, колкото си мислиш, Кухук. Този Мак Ший е наистина много забележителен друид и заклинател, но аз съм по-велик от него. Не забеляза ли как светкавично пресуших винения му гейзер? Ако това ще отпусне душата ти, ние сме готови да проведем магическо състезание.

Кухулин плесна с ръце:

— Е, това вече е приказка. Точно така и ще постъпите.

— Съжалявам, но не бих могъл да гарантирам… — започна Ший, но Белфиби го дръпна за ръкава:

— Прави, каквото ти се казва, не виждаш ли, че опасността не е преминала.

— Да, ама тук нищо не се получава както трябва — прошепна в отговор Ший.

В този миг отвън отново се разнесе зловещият вой на Уат.

— А не можеш ли да използваш психологическите си умения, за да се справиш с този вой? — попита жена му. — Тук ще минат като нищо за магия.

— Истинската психоанализа би ни отнела дни… — отвърна й Ший. — Чакай, чакай… знаеш ли, струва ми се, че тук истеричният тип е норма. Това означава податливост към внушение. Бихме могли да опитаме с постхипнотично внушение.

Кухулин се провикна от мястото си:

— Цяла нощ ли ще трябва да ви чакаме?

Ший се обърна и каза високо:

— Какво ще речете да разваля магията на онзи нещастник отвън, който вие като кръчмарски певец? Доколкото разбирам, това е нещо, което Кахбад не може да направи.

— Ако ти можеш, наистина ще си струва да се види — отвърна Кахбад, — но не вярвам, докато не се убедя сам.

— Добре — каза Ший. — Доведете го!

— Лаег, приятелю, върви и доведи Уат — каза благо Кухулин, отпи дълга глътка, погледна Белфиби и отново помръкна.

— А сега да видим какво ще ми трябва. Първо — някакъв малък блестящ предмет. Ще ми услужиш ли с един от пръстените си, Кухулин? Този с големия камък ще ми свърши най-добра работа.

Кухулин плъзна пръстена по масата към Ший в момента, в който Лаег влезе отново, сграбчил здраво за ръката млад набит мъж, който енергично се съпротивляваше. Точно на прага той отметна глава и нададе своя смразяващ кръвта вой. Лаег го задърпа към центъра на стаята.

Ший се обърна към присъстващите:

— За да стане магията ми, ще имам нужда от малко свободно място. Вие не трябва да се приближавате, докато произнасям заклинанието, за да не се прехвърли гейсата върху вас. — След това отнесе две от столчетата в далечния край на стаята и завърза пръстена на конец.

Лаег натисна Уат върху едното столче.

— Над теб, Уат, тегне лоша гейса… — заговори Ший. — И искам да ми помогнеш да я развалим. Ще правиш ли всичко, което ти кажа?

Мъжът кимна. Ший вдигна провесения на конец пръстен и каза:

— Гледай тук! — и започна да трие нишката напред-назад между палеца и показалеца си, при което пръстенът се завъртя отначало в едната, а после и в другата посока, и замята хипнотизиращи отблясъци от многобройните тръстикови свещи. В същото време Ший нашепваше на Уат „заспи, заспи“. Зад гърба му цареше пълна тишина, макар напрежението да изпълваше огромната стая.

Уат се вцепени.

Ший тихо го попита:

— Чуваш ли ме, Уат?

— Да.

— Ще изпълниш ли това, което ти кажа?

— Ще го изпълня.

— Когато се събудиш, вече няма да страдаш от гейсата за вълчи вой.

— Няма.

— За да докажеш, че си ме разбрал добре, първото нещо, което ще направиш, когато се събудиш, ще е да потупаш Лаег по рамото.

— Ще го направя.

Ший повтори още няколко пъти наставленията си, като всеки път променяше думите и караше Уат да повтаря след него. Не трябваше да се оставя нищо на случайността. Най-накрая той извади мъжа от транс, като щракна с пръсти и произнесе високо:

— Събуди се!

Уат впери в него объркан поглед, след това се изправи, отиде до масата и потупа Лаег по рамото. Сред присъстващите се разнесе одобрителен шепот.

— Как се чувстваш, Уат? — попита Ший.

— Чувствам се наистина прекрасно. Вече нямам никакво желание да вия по луната и мисля, че гейсата ми е развалена. Благодаря, ваша чест! — Той тръгна покрай масата, улови ръката на Ший и горещо я целуна, след което се присъедини към бирената компания.

— Това беше една наистина забележителна магия! — каза Кахбад. — И особено онази малка гейса да потупа Лаег по рамото. А което си е истина, аз така и не успях да разваля гейсата за воя. Но един може едно, а друг — друго. Затова ще покажа моите способности, като разваля магията над твоята жена, което ти явно не си успял да направиш.

— Не съм съвсем сигурен… — започна колебливо Ший.

— Няма защо да се тревожиш — каза Кухулин. — Няма да й навреди, а и занапред ще може да откликва с повече учтивост на желанията на стопаните на изисканите домове, които посещава.

Друидът насочи дългия си костелив пръст към Белфиби. Запя някаква ритмична песен, чийто текст представляваше неразбираемо бръщолевене на някакъв напълно непознат език, но впоследствие започна да става все по-разбираем и завърши със:

… смърч, дъб и ела,

в името на Ангус и силата на Лер

и на властта на друида най-добър на Ълстър,

гейсо, напусни ти Белфиби! Отмини! Напусни!

След песента ми безвъзвратно отлети!

Той вдигна ръце, после седна спокойно на мястото си и каза:

— Как се чувстваш, мило дете?

— Много добре. Всъщност точно както преди — обясни Белфиби. — Трябва ли да се чувствам по-различно?

— Но как да разберем дали заклинанието е подействало? Аха-а! Схванах! Ела с мен! — Той стана и заобиколи масата, а в отговор на яростното възклицание на Ший и уплашения поглед на Белфиби обясни: — Само до вратата. Нали вече съм дал дума?

Той се наведе над Белфиби, прегърна я с едната си ръка, а с другата потърси нейната, след което рязко се преви, сякаш някой го беше ритнал в корема, и отвори жадно уста, за да си поеме въздух. Кахбад и Лаег скочиха на крака. Същото направи и Ший.

Кухулин залитна към Лаег, хвана се за ръката му и подпря чело на рамото му:

— Печели американецът, тъй като гейсата не е развалена. Допирът ми до нея едва не ме уби. Защо не опиташ сам, драги Кахбад?

Друидът протегна ръка и с треперещ пръст докосна ръката на Белфиби. Не му се случи нищо.

— Нали робът каза, че магьосниците били защитени от въздействието на гейсата… — обади се Лаег.

— Може и да си прав — каза Кахбад. — Но аз си мисля, че причината е друга. Кухук я искаше за леглото, докато аз въобще не изпитвам плътско желание.

Кухулин седна на мястото си и се обърна към Ший:

— Наистина проявихте добрина, като ме предпазихте от тази гейса. Както се вижда, тя е прекалено силна дори за нашите друиди.

— Така си е — съгласи се Ший. — И много ми се иска да открия някой, който може да я развали. — Първоначално той се беше изненадал дори повече от Кухулин, но междувременно беше успял да разбере какво се беше случило. Преди противозаклинанието над Белфиби нямаше никаква гейса. Следователно, когато беше произнесъл заклинание за развалянето й, Кахбад беше постигнал противоположния ефект и сега над съпругата му тегнеше силна гейса. Въпрос на елементарна магикология, а при стеклите се обстоятелства Ший нямаше как да не е благодарен на друида.

— В Америка може и да няма човек, който да се справи с толкова мощна гейса, но в Ирландия имаме кой да го направи. Той е изключително вещ друид.

— И как се казва? — попита Ший.

— Олгойт от Круахан, служи в двореца на Алил и Медъб, този, който направи гейсата на Уат.

Бродски се обади зад гърба на Ший:

— Точно тоя момък ще направи гейсата на Кухулин, преди тълпата да му налети.

— Опа-а! — засмя се Кахбад и се обърна към Ший. — Изглежда, третото око на роба ти върви само с един-единствен ум. Колкото пъти си отвори устата, говори само за магията, която Олгойт се готвел да направи на Кучето.

— Виж к’во бе, смотаняк — намеси се Бродски, — вземи да си прочистиш главата. Колко пъти да ти казвам кой държи козовете: тази Медъб заедно с мъжлето си Алил събира всички, чиито роднини са убити от Кухулин, и когато привлече и последния, ще направят гейса на Кучето да ги предизвика всички наведнъж и тогава всичко ще се сговни.

Кахбад приглади брадата си с пръсти:

— Истина ли е това, което казва… — започна той.

— Абе ти не можеш ли да си отпушиш ушите? Или се смяташ за по-голям умник от мен?

— Исках да кажа, че ако е истина, доста странно е да търсим чиста изворна вода в локва. Нито пък виждам как бихме могли да се справим. Ако ставаше въпрос само за проста гейса…

Кухулин обърна към тях меланхоличното си лице и с малко пиянска сериозност каза:

— Ще избия ония и без гейса, но ако съм обречен да загина, не мога да го избегна.

— Разбираш ли сега къде е проблемът ни със самия него? — сподели с Ший Кахбад. — А прониква ли по-нататък третото ти око, робе?

— Добре, щом сам си го просиш… — процеди Бродски. — След като накълцат Кухулин, ще започне всеобща война, в която ще загинат практически всички замесени, включително Медъб, Алил и дори ти. Така харесва ли ти?

— По-малко и от лицето ти — отвърна Кахбад и се обърна към Ший. — Може ли да се вярва на думите му?

— Досега никога не е грешил.

Кахбад започна да мести поглед ту върху единия, ту върху другия, мозъкът му явно щракаше на бързи обороти. Най-накрая той отсече:

— Смятам, че ще ти се отвори път към двореца на Алил, Мак Ший.

— И какво те кара да мислиш така?

— Ами ще трябва да се видиш с Олгойт за тази работа с жена ти. Съпругата с гейса е като треска в окото и никога няма да си напълно щастлив, ако не я развалиш. Ще вземеш със себе си и своя роб, който ще им разкаже своята история и ще покаже на Медъб, че ние знаем всичко за кроежите й и че от тях вече има толкова полза, колкото и да храни свиня с накити.

Бродски щракна с пръсти и прошепна в ухото на Ший:

— Не му се връзвай!

— Как да ти кажа… — отвърна Ший. — Въобще не съм сигурен, че искам да отида в двора на Алил. Защо да го правя? Ако тази Медъб е толкова решена, колкото изглежда, надали ще успея да я разубедя само с факта, че вие знаете всичко.

— На първо място — каза друидът, — Кухулин е спасил живота ви и вие трябва да му се отблагодарите, по-съществено, отколкото с предупреждението за гейсата. И на второ, искам да предупредя, че знаем всичко не толкова за плановете на Медъб, колкото за тези на самия Олгойт. Още щом научи, че знаем за гейсата му, той ще знае, че всички друиди от двора на Конхобар ще пеят против нея и че ще може да я направи точно толкова, колкото и да нахрани куче с ябълка.

— Хм. Забележката ти за благодарността е правилна — съгласи се Ший. — Но се съмнявам във валидността на втората. При всички положения нашето най-голямо желание е да се приберем у дома. — Той потисна прозявката си. — Но е по-добре сега да си отспим, а утре сутринта ще имаме време да решим всичко. Къде ще спим?

— Фин ще ви покаже стаята — каза Кухулин и ги дари с красивата си меланхолична усмивка. — Ние с Кахбад ще останем тук да обсъдим тази работа с Медъб.

Фин отведе младото семейство до спалнята за гости в задната част на къщата, подаде на Ший свещта и затвори вратата. Белфиби се хвърли в прегръдките на мъжа си.

В следващата секунда Ший се преви на две и се търколи на пода, като едва успяваше да си поеме дъх от болките в корема.

Белфиби се надвеси над него:

— Зле ли си наранен, Харолд?

Той успя да се изправи до седнало положение и опря гръб в стената.

— Не е нещо сериозно… — изпъшка той. — Гейсата. Като че ли не прави разлика кой ти е мъж и кой не.

Белфиби се замисли:

— Не можеш ли да ме освободиш от нея, както направи с онзи виещ мъж?

— Бих могъл да опитам, но не мога да гарантирам дали ще подейства — отвърна Ший. — Твоята личност е прекалено хармонична за разлика от тези на тукашните истерици. Това означава, че едва ли ще ми е възможно да те хипнотизирам.

— А не можеш ли с магия?

Ший се напрегна и успя да се изправи на крака:

— Не и докато не науча повече за местните закони. Не видя ли, че мощта на моите магии тук е прекалено силна — първо онази мълния, после виненият гейзер? В този континуум има нещо, което възпрепятства моя вид магии.

Белфиби се разсмя и каза:

— Щом всичко се получава обратно, изходът е много прост! Трябва само да привикаш Пийт, да направиш магия за оставане в този свят и след минутка сме си у дома.

— Не смея да опитвам, скъпа. Магията може да се получи, а може и да не се получи. Но дори и да успеем, твърде възможно е да пристигнеш в Охайо с тази твоя гейса и тогава вече ще сме я загазили. Предполагам, че при прехвърлянето пренасяме с нас всичките си личностни характеристики. А и все още не зная как да се върнем.

— Какво ще правим тогава? — попита жена му. — Не се и съмнявам, че както винаги имаш готов план.

— Предполагам, че ще трябва да приемем плана на Кахбад и да се видим с този Олгойт. Ако не друго, поне ще те освободи от гейсата.

Вечерта приключи с това, че Ший се видя принуден да спи на пода.

Пет

Харолд Ший, Белфиби и Пийт Бродски прекосяваха централната равнинна област на Ирландия. Двамата Ший яздеха коне, Бродски — муле, към което беше завързано второ муле с провизиите и дрехите, които им беше осигурил Кухулин. Въоръжението им включваше два меча, по един за Харолд и Пийт, и изящен кинжал за Белфиби. На молбата й за лък бяха откликнали с цял наръч хилави пръчки, които едва плюеха стрелите и бяха напълно неизползваеми на разстояние над петдесет метра, при което тя се отказа.

През целия първи ден те следваха плавно издигащия се склон на Монаган. Отначало се движеха покрай течението на Ерне, но след няколко километра я прекосиха през плитък брод и се озоваха в мочурищата на Западен Каван. Понякога се движеха по тесни пътечки, друг път газеха направо през гъстата трева на тресавищата, следвайки неясните и многословни обяснения на случайно срещнати селяни. Докато пресичаха някаква малка горичка, пред тях пробяга едър елен, а по едно време отнякъде изскочи вълк, който известно време потича край тях, но след това се отказа и провесил език, изчезна в тревите.

Към вечерта те вече бяха преполовили пътя си. Бродски, който през целия ден беше оплаквал съдбата си, оцени по достойнство лагерната кухня на Белфиби и обяви, че вече му е дошло до гуша от Ирландия и че единственото му желание е да се приберат възможно най-скоро.

— Не разбирам защо просто не ни отведеш по същия път, по който дойдохме? — каза той на Ший.

— Защото нямам нужната в този континуум вещина — обясни Ший. — Нали видя как Кахбад направи заклинанието си. Започна да напява на някакъв древен език и едва към края премина на съвременен ирландски. Работата ми е напълно ясна, но трябва или аз да науча този древен език, или някой да се съгласи да ни изпрати обратно. А от друга страна, се тревожа. Както ти каза, ако ще правим нещо, по-добре е да го направим възможно най-скоро. Какво ще им обясняваш, ако вече са започнали да те издирват, когато се върнем?

— Глупости! — каза Бродски. — Знаеш ли как бързо ще ги оправя? Полицията е бъкана с разни, дето, като им обясня, че съм работил по ирландската връзка, щат не щат, ще трябва да ми повярват.

— Но аз искам да се прибираме — обади се жално Белфиби.

— Зная, момичето ми! — каза Ший. — И аз много искам. Само да можех…

На следващата сутрин вдясно от тях се проточи планинска верига, насред която се издигаше заоблен връх. Този ден те напредваха по-бавно, тъй като бяха отвикнали от езда и пропътуваните километри им бяха донесли силна мускулна треска. Вечерта се приютиха в колибата на най-заможния човек в някакво село, а Бродски заплати за гостоприемството с келтски сказания. Начетеността на псевдоирландеца им беше действително от полза през последните няколко дни.

На следващата сутрин валеше силно и макар селянинът да им беше казал, че до Рат Круахан има не повече от два часа път, падна толкова гъста мъгла, че едва към обяд заобиколиха Лох Кей и стигнаха до Мах Ай. Плащовете, които им беше дал Кухулин, бяха от най-фина вълна, но и тримата пътници бяха подгизнали до кости и потънали в мълчание, когато зърнаха през поразредилата се мъгла първите къщи.

Къщите, на брой не повече, отколкото в което и да е средно голямо село от собствената им вселена, бяха оградени с обичайната стена от подострени трупи, насред която се намираше огромната двукрила порта. Нямаше място за съмнение, това беше Круахан на поетите, столицата на Конахта.

Когато приближиха по широкия, ограден от дървета и храсти път, пред тях излезе някакво момче на около тринайсет години с шал и карирана поличка, стиснало в ръка миниатюрно копие, и извика към тях:

— Спри-и! Кои сте и накъде сте тръгнали?

Може би беше най-добре да приемат малкия воин с усмивка. Ший се представи най-добросъвестно и попита на свой ред:

— А ти кой си, господине?

— Гойстан Мак Ида от момчешкия отряд на Круахан и е по-добре да не се караш с мен.

— Ние идваме от една много далечна страна, за да видим краля и кралицата ви, а също така и друида Олгойт — обясни Ший.

Момчето се обърна и помаха с копието си по посока на високата, подобна на тази в Мурхемни, но доста по-изящна сграда и тръгна по пътя пред тях. При вратата на стената имаше охрана от двама обрасли с коса и брада войници, но копията им бяха опрени безгрижно зад тях, а самите те бяха прекалено заети с играта на ашици, за да удостоят дори с бегъл поглед пътешествениците. Зад крепостните стени кипеше бурен живот. Множество хора се щураха насам-натам, като повечето от тях поспираха за миг да погледнат Бродски, който категорично отказваше да се раздели с панталона на своя бизнес костюм и явно не беше в час относно последния вик на местната мода.

Голямата сграда беше построена от тежки, добре обработени дъбови греди и имаше покрив от дървени плочки в отличие от обичайните къщи от трупи със сламен покрив. Ший огледа с интерес прозорците, на които бяха монтирани истински стъкла, макар по тях да имаше едри бучки и петна, които изкривяваха отраженията през тях.

Имаше и портиер с изкривена надясно дълга брада, която определено плачеше за ножица. Ший слезе от коня си, приближи се до него и каза:

— Аз съм Мак Ший, странник от островите отвъд фоморийските земи. Придружават ме съпругата ми и телохранителят ни. Може ли да получим аудиенция? Искаме да се срещнем с краля и кралицата ви и с техния велик друид Олгойт.

Портиерът ги изгледа внимателно и се усмихна.

— Мисля, че ваша чест ще допадне на кралицата по външност — отвърна той. — Вашата госпожа също ще бъде харесана, така че вие може да влезете. Но грозният ви бодигард няма да им се хареса, а те са много чувствителни, освен това днес е съдебен ден и нищо чудно да го подкъсят с една глава за добре дошъл, така че е по-добре той да не влиза.

Ший се обърна да подаде ръка на Белфиби и видя как Бродски прикри гнева си с придобитата с годините типично полицейска маска на безразличие.

Във вътрешността на сградата на обичайните места по стените бяха окачени копия, мечове и дори имаше колекция от отсечени глави, която обаче не можеше да се сравнява с Кухулиновата. По средата на огромното помещение, заобиколен на почтително разстояние от прислугата и въоръжените стражи, се издигаше дъбов подиум, украсен с бронзови и сребърни ленти. Върху него бяха разположени две огромни дървени кресла, върху които по-скоро се излежаваха прочутите суверени на Конахта.

Медъб беше около четирийсетте, все още поразително красива, с издължено, бледо и слабо лице, светлосини очи и златни коси, пристегнати в тежки плитки. За блондинка, незапозната с козметичните средства на Изтока, тя имаше невероятно червени и сочни устни.

В сравнение със съпругата си крал Алил беше направо мижав: с двайсетина сантиметра по-нисък, трътлест, с голям корем, с малки сближени, постоянно шаващи очички, с рехава, сякаш проядена от молци брада. Пръстите му не спираха да се движат. Типичен нервак, реши Ший, сигурно щеше да е заклет пушач, ако тютюнът съществуваше в този континуум.

Някакъв младеж със синя фустанела и къс меч със сребърна дръжка, препасан над бродирана със злато туника, очевидно играеше ролята на церемониалмайстор и съблюдаваше всеки да се изправя пред техни величества, когато му дойде ред. Той веднага забеляза новодошлите и си запроправя път към тях.

— Аудиенция ли желаете или просто сте дошли да видите най-великия от ирландските крале? — попита той, докато очите му възхитено се плъзнаха по формите на Белфиби.

Ший се представи и добави:

— Дошли сме да поднесем почитанията си на краля и кралицата, достойни… ъ-ъ…

— Майни Мак Алила, Майни Мо Еперт — представи се младежът.

Той явно беше един от многобройните синове на Медъб и Алил с еднакви имена. Младежът май нямаше намерение да се отстрани от пътя им.

— Можем ли да разговаряме с тях? — попита Ший.

Майни Мо Еперт отметна глава и ги погледна надменно:

— Тъй като сте чужденци, явно не познавате обичая в Конахта да се поднася подарък на човека, който ви представя на краля. Но аз ще простя незнанието ви. — Той им се усмихна чаровно.

Ший погледна объркано Белфиби, която също изглеждаше смутена. Единственото, което притежаваха, бяха дрехите и оръжието по тях.

— Но ние трябва да ги видим! — настоя Ший. — За тях това е също толкова важно, колкото и за нас.

Майни Мо Еперт се усмихна отново.

— Какво ще кажеш за един добър меч? — попита Ший и се пресегна към оръжието си.

— Моят е по-добър — каза обезкуражаващо Майни Мо Еперт. — Ако ти се намира някой скъпоценен камък…

— А в такъв случай можем ли да видим само Олгойт?

— По правило той приема само онези, които му изпрати кралицата.

Ший се изкушаваше да извади меча си и да му отреже главата, но това сигурно нямаше да е в добрия тон. Внезапно Белфиби заговори зад гърба му:

— Ние нямаме скъпоценни камъни, господарю, но разполагаме с нещо по-добро. Сигурна съм, че в съответствие с местния обичай моят съпруг ще бъде щастлив да ме преотстъпи на вас за тази нощ.

Ший хлъцна, но след това се успокои. Гейсата сигурно щеше да си свърши работата. При всички положения не трябваше да я развалят поне до сутринта.

Усмивката на Майни Мо Еперт се възвърна по-сияйна отвсякога и Ший отново изпита желание да му махне главата. Младежът плесна с ръце и започна да им проправя път в тълпата. Ший едва успя да прошепне на Белфиби: „Браво, момичето ми!“, преди церемониалмайсторът да изхвърли двама души от централно разположената пейка и да ги настани срещу кралската двойка. В този момент двама копиеносци излязоха напред, повлекли помежду си някакъв опърпан селянин, и докладваха, че той е откраднал свински бут.

Медъб погледна Алил, който каза:

— Хм… тъй като този въшльо явно умира от глад, би трябвало да проявим милост, като го лишим само от ръката му.

— Не се прави на глупак! — сряза го Медъб. — Какво си се разкиснал? Мъж в Конахта, столицата на героите, който е дотолкова тъп, че да не може да си изкара прехраната? Ако бях крал, решението ми щеше да е бесилка или клада.

— Така да е, скъпа — каза благо Алил. — Обесете този човек.

След това напред пристъпиха две малки групички хора, които се гледаха враждебно помежду си. Майни Мо Еперт започна да излага техния случай, но преди да беше успял да се задълбочи, Медъб го прекъсна:

— Знам за този случай. Той е доста заплетен и ще ни отнеме време. Искам преди това да чуя кои са онези красиви странници, които ти въведе преди малко.

Майни Мо Еперт отговори високо:

— Те са от далечен остров на име Америка. Мак Ший и неговата съпруга Белфиби. Дошли са да поднесат почитанията си.

— Нека кажат каквото имат! — разпореди Медъб.

Ший се почуди дали да не се поклони, но след като никой досега не беше направил такова нещо, сигурно щеше да изглежда странно. Затова той просто се изправи и пристъпи напред:

— Кралице, твоята слава се носи и в далечна Америка и като чухме за теб, не можахме да устоим на изкушението да те видим. Бих искал да се запозная и с прочутия ви друид Олгойт, тъй като над жена ми тегне тежка гейса и ми казаха, че той единствен може да я развали. Освен всичко друго имам и послание до теб и до краля, което предпочитам да ви предам насаме.

Медъб подпря брадичка на дланта си и го изгледа.

— Красавецо — каза тя, — много лесно е да се отгатне, че ти не си от печените лъжци. Бродерията на дрехата ти е от Ълстър, а сега по-добре ми кажи какво е посланието и откъде идеш.

— Не съм тукашен — каза Ший. — Но си права, че ида от Ълстър и по-точно от дома на Кухулин в Мурхемни. А посланието е, че планът ви срещу него ще доведе до бедствия.

Пръстите на крал Алил престанаха да помръдват и долната му челюст увисна, а веждите на Медъб се събраха в права линия.

— И кой ти каза за плана на краля на Конахта? — извиси строго глас тя.

„Внимавай — напомни си Ший, — стъпваш върху тънък лед“, а на глас каза:

— Ами в моята страна си падам нещо като магьосник и го научих с помощта на магия.

Напрежението спадна.

— Магия? — каза Медъб. — Красавецо, ти беше прав, когато каза, че трябва да предадеш посланието лично. Ще го изслушаме по-късно. Довечера ще се храните на нашата маса и ще се срещнеш с Олгойт. А сега нашият син Майни Мингор ще ви отведе в покоите ви.

Тя махна с ръка и Майни Мингор, по-скорошно издание на Майни Мо Еперт, излезе от тълпата и ги подкани да го последват. Пред прага Белфиби каза:

— Красавецо! — и прихна.

— Слушай…

— Нали точно това правех! — отвърна Белфиби. — И чух много добре, че трябва да предадеш посланието лично. Като че ли и на теб ще ти е нужна някоя силна гейса довечера.

Дъждът навън беше спрял и залязващото слънце пронизваше ниските облаци със златни и кървавочервени лъчи. Конете бяха завързани за халките в стената на двореца, а Пийт чакаше край тях отегчен до смърт. Когато Ший се обърна, за да последва Майни Мингор, той се сблъска с висок тъмнокос мъж, който явно се беше навъртал тук с тази цел.

— Значи ти си приятелчето на Кухулин от Мурхемни, а? — попита заплашително мъжът.

— Срещал съм се с него, но не бих казал, че сме близки — отговори Ший. — Имаш ли някаква особена причина или разпитваш просто така?

— Имам. Той уби баща ми в собствената му къща. И мисля, че тъкмо сега му е времето да намаля бройката на приятелите му с един. — Ръката на мъжа се стрелна към ефеса на меча му.

— Остави тези мераци, Лугайд! — намеси се Майни Мингор. — Тези хора са посланици и са под закрилата на моята майка, кралицата. Така че ако ги докоснеш, ще си имаш работа както с тукашните бойци, така и с боговете.

— Ще си поговорим отново, драги ми Мак Ший! — изръмжа Лугайд и тръгна обратно към двореца.

— Това не ми харесва… — каза Белфиби.

— Скъпа, аз зная да се фехтувам, а те — не! — успокои я Ший.

Шест

Вечерята не се различаваше почти по нищо от тази в Мурхемни. Медъб и Алил седяха един срещу друг край малка масичка, поставена на подиума. На Ший и Белфиби не бяха отредени толкова почетни места, както в дома на Кухулин, но това се компенсираше отчасти от присъствието на Олгойт, който седеше срещу тях.

Но само отчасти, защото скоро стана ясно, че Олгойт — едър здравеняк с гъста бяла коса и брада — е от онези събеседници, които задават въпроси само за да имат повод да заговорят за себе си. Той се заинтересува от магическия опит на Ший и дори му позволи да започне да разказва за илюзиите, които правеха във финландската „Калевала“, преди да го прекъсне.

— И си мислиш, че това е чудо невиждано, а? — подхвърли той и отпи едра глътка ечемичена бира. — А сега ме чуй добре, хубавецо, в Конахта правим най-добрите и красиви илюзии в целия свят. Така например си спомням, че веднъж бях отишъл да направя заклинание у Лойрдах за по-голям надой от кравата му. Точно по средата на напева обаче покрай нас мина дъщеря му — толкова красива, че занемях. Можеш ли да си представиш? И като плисна онова ми ти мляко. Поток ти казвам, може да отнесе човек на кон. Едва успях да произнеса противозаклинанието, преди илюзията да се беше превърнала в реалност и млякото да беше потопило половината графство.

— Да, разбирам. Напевът… — започна Ший.

Но Олгойт не му позволи да продължи:

— А зад палата на Медъб, точно тук, отзад, се издига хълм. Той изглежда не по-различно от останалите, но е изключително магически, тъй като е един от хълмовете на сидите[1] и представлява вход към тяхното кралство.

— Кои?… — опита се да разбере Ший, но друидът безцеремонно го заглуши:

— Почти през цялото време те държат вратите затворени, но в нощ като тази добрият друид или дори най-обикновеният би могъл да ги отвори.

— Защо точно тази нощ? — попита Белфиби.

— Как, ами днес нощта е особена — Лугнасад?! Нали за това сте дошли чак дотук. Не, извинете. Простете на стареца. — Той се плесна по челото. — Майни Мо Еперт ми беше казал, че сте дошли да се срещнете с мен, и много добре сте направили. Елате с мен в полунощ и ще ви покажа могъществото на друида Олгойт.

— Всъщност ние… — започна Ший, но Олгойт отново му отне думата: — А си спомням и за един мъж, как му беше името… та той имаше гейса да вижда всичко двойно. Това също беше силна илюзия и в бедата си той се обърна към мен. Аз…

Ший беше спасен от изслушването на откровенията на Олгойт от крал Алил, който почука по масата с дръжката на ножа си и каза високо с пискливия си глас:

— А сега ще послушаме барда Ферхертне, тъй като днес е денят на Луг и трябва да празнуваме.

Прислугата разчисти масите и размести пейките, така че да се отвори повече свободно място около Ферхертне. Той беше млад мъж с дълги коси и похотливо изражение. Бардът се разположи удобно на пейката със своята арфа, изтръгна няколко меланхолични звука от струните и подкара със силен баритон епоса „Съдбата на децата на Турен“.

Сказанието не струваше, а гласът му беше определено лош. Ший се огледа наоколо и видя Бродски, който се сгърчваше всеки път, когато арфистът разминаваше текста с музиката или припяваше фалшиво. Всички останали изглеждаха разчувствани до сълзи, дори и Олгойт. В един момент гласът на Ферхертне се извиси особено фалшиво и някой шумно изсумтя с презрение.

Арфата издаде жален звук и рязко замлъкна. Ший установи, че всички погледи в залата бяха насочени към детектива, който се беше наежил войнствено.

— Нима не ти харесва музиката, драги? — попита Медъб с леден глас.

— Не! — отсече твърдо Бродски. — Да пукна, ако не мога да го направя три пъти по-добре.

— Точно това и ще стане! — увери го Медъб. — Излез напред, грознико. Ейрад, застани до този човек с меч в ръка и ако ти дам знак, отсечи главата му и ми я поднеси.

— Ей! — извика Ший, а Бродски се заоправдава:

— Ама аз не зная думите.

Протестите им бяха напразни. Шест чифта ръце сграбчиха Пийт и го избутаха до пейката на Ферхертне. Ейрад, висок, брадат мъж, изтегли меча си и застана зад него с усмивка на радостно предчувствие.

Бродски се огледа наоколо и се обърна към барда:

— Никакво пеене повече, ясно? — каза той. — А сега ми изкарай на ухо последната част, за да хвана мелодията.

Ферхертне засвири послушно и тихо затананика, докато наведеният към него Бродски попиваше мелодията на песента. След това детективът се изправи и размаха ръка към арфиста, който дръпна струните и тихо запя:

— Положи тези глави в скута си, о Бриан…

Гласът на Пийт Бродски се извиси над неговия, силен и сигурен, като замазваше сричките, но придаваше на баладата такава мелодичност, каквато арфата не беше успяла. Ший насочи поглед към кралица Медъб, която стоеше напълно неподвижна, а когато баладата стигна до по-тъжните моменти, по лицето й се търколиха две едри сълзи. Алил също плачеше, а някои от присъстващите в залата се разридаха шумно. Вечерта се очертаваше като колективен катарзис в сапунена опера.

Епосът приключи и Пийт, който изкара дълъг финал в горната октава, замлъкна след арфата. Крал Алил вдигна ръка и избърса сълзите си с ръкава, а Медъб направи същото с носната си кърпичка.

— Ти направи повече отколкото обеща, американски робе — каза тя. — „Съдбата на децата на Турен“ никога не ми е харесвала повече. Дайте му нова туника и златен пръстен. — Тя се изправи. — А сега, красавецо, ще изслушаме твоето послание на четири очи. Ти ще дойдеш с нас, а всички останали ще потанцуват в чест на празника.

В опразненото място пристъпиха двама гайдари, които надуха инструментите си, а Медъб поведе Ший през някаква задна врата и дълъг коридор към спалнята си, която беше определено пищна според местните разбирания. Пред вратата горяха множество тръстикови свещи и имаше въоръжен войник на стража.

— Индех, разпали огъня! — разпореди Медъб. — Въздухът след дъжд става така неприятно прохладен.

Войникът разбута цепениците в огъня с ръжен, облегна копието си на стената и излезе от стаята. Медъб като че ли въобще не бързаше да премине към основния въпрос. Тя трескаво обикаляше из спалнята.

— Това там — заговори Медъб — е черепът на Ферадах Мак Конхобар, когото убих за възмездие, тъй като той обезглави моя скъп Майни Моргор. Сама наредих да позлатят очните му кухини.

Роклята й, която беше алена в силно осветената зала, тук изглеждаше кървавочервена. Тя прилепваше плътно към тялото на кралицата, което, макар и пищно, беше неотразимо. Медъб извърна глава и червените отблясъци на най-едрия от скъпоценните камъни в короната й заслепиха Ший.

— Искаш ли глътка испанско вино?

Ший усети как ледена тръпка пробяга по гръбнака му и му се прииска да е отново в тронната зала, пък било то и в компанията на Олгойт. Друидът беше прекалено словоохотлив и суетен, но все пак притежаваше така нужните му познания за количествения контрол в този континуум.

— Благодаря — отвърна той.

Медъб наля вино в златни бокали за него и за себе си и седна на широката пейка.

— Сега ела и седни близо до мен — каза тя, — тъй като това, което ще говорим, не е за чужди уши и не върви да се провикваме. Ето тук. Така, а сега ми разкажи всичко за плановете и за бедствията.

— В моята страна аз съм нещо като магьосник, или по вашему — друид — започна Ший. — Благодарение на способностите си узнах, че се готвиш да събереш всички неприятели на Кухулин и след това да му направиш гейса да ги предизвика на бой наведнъж.

Медъб го наблюдаваше с присвити очи.

— Знаеш прекалено много, красавецо! — изрече тя със заплашителна нотка в гласа. — А какви са бедствията, които пророкуваш?

— Такива, че е по-добре да не се захващаш. Ще успееш срещу Кухулин, но всичко ще завърши с война, в която ще паднат главите на съпруга ти и на повечето ти синове, както и твоята собствена.

Тя отпи, след това рязко се изправи и започна да се разхожда напред-назад като разбушувано кървавочервено море. Ший реши, че етикетът сигурно изисква и той да се изправи, и бавно се надигна.

Без да поглежда към него, Медъб каза:

— И си разправил всичко това на Кучето… което означава, че и Кахбад е предизвестен… Ха! — Тя внезапно се извъртя с котешка гъвкавост и впери поглед в лицето на Ший. — Я ми кажи истината, красавецо! Кахбад те е изпратил, за да ни отклони от нашите намерения, нали така? И тези приказки за войни и бедствия си ги е измислил самият той, а ти само повтаряш думите му.

— Не е така. Повярвай ми — каза Ший. — Наистина говорих с Кахбад и той одобри предотвратяването на верижната реакция, но тук съм по съвсем друг повод.

Тя тропна с крак:

— Не ме лъжи. Виждам всичко като на длан. Кахбад може да защити Кухулин от гейсата на Олгойт точно толкова, колкото прасе да се покатери на дърво. Затова те е изпратил тук с всичките ти приказки за магии.

Положението ставаше опасно.

— Но Кахбад призна пред мен, че Олгойт е по-могъщ друид.

— Все пак му благодаря за пратката… — Тя се извърна и прекоси стаята, отвори голям, обсипан със скъпоценни камъни сандък и извади отвътре златна гривна. — Ела тук!

Ший се приближи до нея. Тя дръпна ръкава му нагоре и закопча гривната на ръката му.

— Благодаря — смотолеви Ший, — но не зная дали е редно да приема…

— Кой си ти, че ще решаваш дали да приемеш дар от кралица Медъб? Нещата са решени и никога няма да се примиря с Кухулин, ако ще това да струва живота ми. А сега ела!

Тя отново напълни бокалите с вино, хвана го за ръка и го отведе към пейките, където седна и го придърпа до себе си.

— След като животът ще е толкова кратък, нека му се насладим! — каза тя. После отпи дълга глътка и облегна тяло о неговото.

Ший помисли, че ако се отдръпнеше рязко и оставеше тази властна и рядко красива жена да падне на пода, щеше да заплати за своето целомъдрие с главата си. И прехвърли ръка през рамото й в законна самоотбрана. Тя я хвана и я положи върху гърдите си. След това се пресегна за другата и я положи върху колана си.

— Закопчалката е там… — измърка тя.

Вратата се отвори и в стаята нахлу Майни Мо Еперт.

— Майко, кралице! — завика възбудено той, но изведнъж млъкна.

Ший трябваше да отдаде дължимото на Медъб, която се изправи с достойнство и без каквото и да е притеснение.

— Ще престанеш ли най-после да се държиш като току-що отбито пале? — попита тя.

— Но аз искам да се оплача от тази жена. Тя ми обеща да е моя тази нощ, а има гейса, от която всеки мъж се превива от такива болки в корема, сякаш го е ритнал кон.

— Тогава може би ще е по-добре да отидеш при Олгойт! — посъветва го Медъб.

— Ама днес е нощта на Луг. Никой не може да открие Олгойт.

— Тогава ще се наложи да си легнеш сам! — отсъди Медъб.

Тя изгледа враждебно Белфиби.

— Мисля, че и за нас ще е по-добре да си вървим, Харолд — изчурулика сладко Белфиби.

[1] Сиди — в ирландската митология полубожествени същества, чиято страна се намира под хълмовете. — Б.пр. ↑

Седем

Когато излязоха навън, Белфиби изстреля:

— Не ми обяснявай нищо. Тя е изглеждала толкова добре в червената си рокля, че ти си решил да провериш дали е така и без нея.

— Чакай, Белфиби! Съвсем честно, аз…

— О-о, спести ми, моля те, извиненията си. Не съм нито първата, нито последната жена, чийто съпруг е по-прозрачен и от стъкло. Какво е това на ръката ти?

— Чуй ме, Белфиби, ако ме оставиш да ти обясня…

От мрака изскочи тъмна фигура. На бледата лунна светлина успяха да различат, че това беше не друг, а Олгойт.

— Часът настъпи, Мак Ший. Ако искаш да видиш Хълма на сидите, тръгвай с мен — каза той.

— Идваш ли с нас, моето момиче? — попита Ший. — Може да е от полза и за двама ни.

— Не! — отсече Белфиби. — Отивам да си легна и не ме интересуват ни гейси, ни каквото и да било. — Тя вдигна ръка, за да прикрие престорената си прозявка.

— Може би ще е по-добре… — започна Ший, но млъкна. Не му се искаше да оставя Белфиби сама, особено в сегашното й състояние, нищо че беше толкова несправедлива. Но реши, че ако искаше да разчита на някаква помощ от друида, щеше да е по-добре да не го пренебрегва. А и за тримата беше жизненоважно да научи нещо повече за местната магическа система.

— Добре — каза най-накрая той. — Ще се видим по-късно, скъпа.

Той се обърна и последва Олгойт по тъмните улици. Стражите край портата бяха будни, което сигурно се дължеше на твърдата ръка на Медъб, но затова пък ги пуснаха да излязат без излишни въпроси. Олгойт се заизкачва по някаква стръмна пътечка, като междувременно не спираше да говори:

— Сидите държат четирите велики съкровища на Ирландия — котела на Дагда, който никога не ще те остави гладен, камъка на Фал, който убива всеки, към когото е хвърлен, копието на Луг и великия меч човекоубиец на Нуада, който не само сее смърт сред всички живи същества, но и защищава притежателя си от умъртвяване.

— Всъщност — каза Ший — на масата ти разказваше…

— Никога ли не оставяш човека да си довърши приказката? — порица го Олгойт. — Та работата е такава: самите сиди не могат да използват тези съкровища, защото над тях има гейса да служат само на хора с ирландска кръв. Но те не ги и дават на хората, за да не бъдат използвани срещу самите тях. И всеки, който се осмели да навлезе в земите им, го отнася тежко.

— Мислех си… — започна Ший.

— Спомням си един мъж на име Гол — продължи Олгойт, — който се беше опитал да проникне в страната им. Но там сидите му отрязали и двете уши и ги хвърлили на прасетата. Върна се съвсем друг човек. Смахнато племе са, но всеки истински мъж би ги поканил на трапезата си.

Хълмът на сидите се очерта срещу тях.

— Ако се вгледаш по-внимателно, хубавецо, малко по-нататък, ей зад онова дръвче, ще видиш едно по-тъмно петно сред скалите. Нека се приближим. — Те се изкатериха в основата на хълма. — Сега застани така, че да виждаш отражението на лунната светлина върху петното.

Ший се вгледа внимателно, като накланяше глава насам-натам, докато най-сетне забеляза нещо като по-светло петно по повърхността на скалата. То не беше с постоянно сияние, а по-скоро проблясваше като езерце с малки вълни. Несъмнено място с високо магическо напрежение.

— Не бих го показал на никого, нито пък бих разказал за него — призна Олгойт. — Но ти скоро ще си отидеш в твоята Америка и е добре да видиш тези неща, защото вратите са затворени със заклинанията на сидите и могат да бъдат отворени без помощта на древния език. Гледай как!

Той вдигна ръце и запя:

О, господари на вълните морски,

по които носят се на Мил чедата…

Заклинанието беше кратко и скоро привърши с думите:

Кой вратите на Тир на н-Ог ще отвори,

ако ли не аз, Олгойт друидът?

Той плесна силно с ръце. Пулсиращото отражение изчезна, но Ший не виждаше нищо освен непрогледен мрак, тъй като беше застанал под неподходящ ъгъл.

— Приближи се, няма страшно! — успокои го Олгойт. — Сидите не могат да ти направят нищо, когато си с могъщ вълшебник като мен.

Ший се приближи. Нямаше място за съмнение. Той гледаше в тунел, който се стесняваше и в далечината се забелязваше съвсем слаба светлинка. Ший протегна ръце, но те потънаха до лактите в скалата, която не оказваше никакво съпротивление. Усети само едва доловимо боцкане по кожата.

— И колко време ще стои така отворен? — попита Ший.

— Достатъчно дълго, за да преминеш отвъд.

— А дали и аз мога да отворя тунела?

— Нали си вещ магьосник? Разбира се, че можеш, стига да знаеш заклинанието. Но ще трябва да ми дадеш нещо в замяна.

— Готово! — каза Ший и се замисли. Във „Феерия“, а и по-късно беше правил една доста успешна магия. — Какво ще кажеш, ако те науча как да правиш вино от вода? Но чак утре сутринта. — Ако магията му успееше тук, най-вероятно щеше да се забърка забележителен ром, а за количествения контрол да му мисли старчето.

Очите на Олгойт светнаха в тъмното.

— Е, това ще е вече магия на място — възхити се той. — Добре, сега вдигни ръце.

Ший направи два пъти заклинанието заедно с Олгойт и после веднъж сам. Пулсиращата светлина изчезна и тунелът се отвори.

— Смятам, че е по-добре тази нощ да не ходиш отново на хълма — каза Олгойт, когато започнаха да се спускат към града. — Сидите сигурно са забелязали, че някой отваря и затваря тунела към царството им, и най-вероятно ще разположат стражи наоколо. Тях никак не ги бива да въртят оръжие, но са много свирепи.

— Не се безпокой… — каза Ший.

Той потропа на вратата на къщата за гости.

— Кой е? — чу се гласът на Белфиби.

— Аз съм, Харолд.

Резето изтрака и вратата се отвори, а в рамката й застана Белфиби, облечена като за излизане и с тревожно лице.

— О, мили мой! — каза тя. — Прости ми за избухването тази вечер. Размислих и разбрах, че ти не си имал много по-голям избор, отколкото аз в дома на Кухулин. Сега обаче трябва да действаме много бързо.

— Какво искаш да кажеш?

Тя вече приключваше със събирането на скромния им багаж.

— Пийт беше тук преди малко. Ние сме в смъртна опасност и най-вече ти. Кралицата е дала позволение на онзи Лугайд, който те причакваше да ти вземе главата.

Ший сложи ръка върху ефеса на меча си.

— Нека само да опита.

— Луд мъж! Да не мислиш, че онзи ще дойде сам? Имал си банда от шест човека. Хайде! — огледа се делово тя и го задърпа към вратата.

— Ами Пийт? Не можем да тръгнем без него.

— Нито пък въобще някога ще успеем да се върнем, ако още в този миг не се изнесем — каза тя и тръгна по смълчаната тъмна улица. — Пийт прави каквото може, за да ни осигури повече време — неговото пеене направо ги е пленило. Да побързаме!

— Не виждам какво ще спечелим, ако се опитваме да избягаме през нощта — рече Ший. — Чакай, чакай! Аз винаги мога да вляза във връзка с Олгойт. Ще се оправим.

При портата беше останал само един страж, но той им препречи пътя с копието си и каза:

— Не мога да ви пусна да излезете. Заповед на кралицата.

Белфиби тихо изписка. Ший се извърна и видя между къщите да проблясват светлинки. Факли. Той се обърна отново към войника и изтегли меча си, като същевременно нанесе изненадващ удар към врата му. Стражът реагира светкавично и успя да вдигне щита си тъкмо навреме, за да отбие върха на меча му с бронзовата декорация по ръба му. След това бързо насочи копието си и го изтегли назад за удар.

Ший отби острието на копието с лекота, но щитът му пречеше да налети в напад. Той на два пъти се опита да нанесе промушващ удар в малките незащитени процепи, които противникът му откриваше, но и двата пъти лекото помръдване на щита обезсмисляше атаките му. Войникът възвърна равновесието си и отново изтегли копието си назад за удар, но внезапно се олюля, тъй като Белфиби, която беше минала зад гърба му, се беше вкопчила ожесточено в дръжката на оръжието му.

— Тревога-а! — разкрещя се стражът.

Трябваше да се справят бързо. Ший се прицели и се опита с един удар да отсече главата на противника си, но онзи се наведе, като междувременно се освободи от хватката на Белфиби, като пусна копието и я остави да се претърколи по гръб. С бърза крачка встрани той изтегли собствения си меч.

През това време Ший успя да съобрази, че вратът и главата на воина са прекалено малка цел, при това добре защитена от големия щит, а и торсът му беше двойно предпазен от щита и от ризницата. Значи долу.

Той замахна уж за прав удар, който мъжът отби с лекота, и заби меча си в бедрото му, между коляното и края на ризницата. Усети как острието му се заби в живата плът. Кракът на мъжа поддаде и той рухна на земята с дрънчене на железа и протяжен вик.

Недалеч зад тях се разнесоха ответни викове и факлите се насочиха към тях.

— Хайде! — извика Белфиби и се втурна да бяга. Тя все още стискаше в ръце голямото копие, но въпреки това беше много бърза. Ший успя да я застигне с цената на невероятно усилие. Виковете зад тях не утихваха.

— Към хълма! — каза той и продължи да тича, като внезапно се изпълни с радост от неумението на ирландците от този период да правят добри лъкове и да стрелят с тях.

По пътя им се мяркаха само случайни дървета, но лунната светлина беше измамна. Бегъл поглед назад му разкри, че факлоносците вече бяха стигнали до портата и се измъкваха един по един навън. Преднината им осигуряваше известно предимство, но дали щеше да си спомни думите на заклинанието. Каквито и опасности да ги очакваха в страната на сидите, все щяха да са по-малки от тукашните.

Той вече се беше задъхал тежко, а Белфиби подтичваше край него като на шега. Хълмът се издигна пред тях непрогледно черен, тъй като луната се беше изместила.

— Оттук! — каза задъхано Ший и поведе нагоре по неравния склон. Ето ги и черните скали, които все още проблясваха като огледало. Ший вдигна ръце и запя, доколкото му позволяваше учестеното дишане:

О, господари… на вълните морски…

по които… носят се на Мил чедата…

Зад тях някакъв от преследвачите нададе ловния си вик. Ший видя как Белфиби се извъртя и се приготви да хвърли копието; нямаше никакво време да й обяснява, че дългото бойно копие не може да се използва по този начин.

… ако ли не аз, Харолд Мак Ший…

Довърши на висок глас той.

— Хайде!!!

Ший издърпа Белфиби към едва различимите очертания на тунела. Когато влязоха вътре, той усети познатото вече боцкане като от силно електростатично поле по цялото си тяло.

В следващия миг мракът отстъпи на ярките слънчеви лъчи. Двамата с Белфиби бяха застанали на склона на друг хълм, подобен на този, под който се бяха вмъкнали. Тъкмо си помисли, че релефът тук е точно като онзи от другата страна на тунела, когато нещо тежко се стовари върху главата му и той изгуби съзнание.

Осем

Бриун Мак Сметра, крал на Конахтска Сидия, се наведе напред в своя резбован трон и изгледа пленниците. Харолд Ший му отвърна с възможно най-спокойния си поглед, макар ръцете му да бяха завързани зад гърба, а главата му да се цепеше от болки. Бриун беше слаб, висок мъж със светлоруса коса и сини очи, които изглеждаха прекалено големи за лицето му. Останалите присъстващи бяха хора с изискани черти, облечени в най-прости елински туники. Вътрешният дизайн беше с една идея по-назад от ирландския — в голямата зала имаше централно огнище с димоотвод наместо зиданите камини и огнища в страните, откъдето идваха.

— Не е никак умно да се опитвате да проникнете по този начин — каза кралят, — защото това няма да ви доведе до нищо друго, освен до прискърбна раздяла с главите ви, долни конахтци.

— Но ние не сме конахтци! — каза Ший. — Вече обясних…

Някакъв плещест мъжага ги премери с поглед и каза:

— Изглеждат като келти, говорят като келти и са облечени като келти.

— А кой може да знае тези работи по-добре от нашия герой Нера, който сам е бил келт, преди да премине към нас? — отсече кралят.

— Чакай, кралю! — възпротиви се Ший. — Ние можем да ти докажем, че не сме келти, като ти предадем знания, които келтите не притежават.

— Ха сега! — възкликна Бриун. — И какви ще да са тези неща?

— Смятам, че мога да науча друидите ви на някои номера в магията — каза Ший.

Зад него се обади и Белфиби:

— А аз мога да науча хората ти как се прави лък, който стреля на поне двеста метра.

— Както става ясно — отвърна Бриун, — вие сте и най-тъпите лъжци, които съм виждал. Всеизвестно е, че ние имаме най-добрите друиди и че няма лък, който да може да порази цел на такова разстояние. Просто се опитвате да спечелите време и да умрете едва когато се докажат лъжите ви, между нас казано — нещо, което въобще не се нуждае от допълнителни доказателства. Да им се отсекат главите!

Той направи знак, че всичко е приключило, и се надигна. Чернокосият Нера каза наперено:

— Позволи на мен…

— Чакай малко! — провикна се отчаяно Ший. — Този мъж тук е герой, нали така? Добре, какво ще кажеш да го предизвикам на двубой?

Кралят седна отново и се замисли.

— След като така или иначе ще изгубиш главата си — отсъди мъдро той, — в това няма нищо лошо, а и ние ще се насладим на зрелището. Но ти нямаш доспехи.

— Обикновено не използвам… — каза Ший. — Освен това, ако и двамата сме без доспехи, нещата ще се развият по-бързо. — Той чу как Белфиби си пое сепнато дъх зад гърба му, но не се обърна.

— Ха-ха! — изграчи Нера. — Само го пуснете и ще го накълцам на конци за кралската роба.

Някой го развърза и Ший разкърши и разтри ръце, за да възстанови кръвообращението в тях. Изблъскаха го към вратата, където туата де данан заформиха нещо като кръг и му напъхаха меч в ръцете. Оръжието беше с обичайното ирландско острие, почти без връх и предназначено главно за сеч.

— Ей! — обади се той. — Искам си моя меч.

Бриун го изгледа подозрително със светлите си очи.

— Донесете меча! — разпореди той, а след това подвикна — Миах!

Мечът, на който Ший още в Мурхемни беше поръчал да изковат възможно най-остър връх, беше донесен. Някакъв висок възрастен мъж с бяла коса и брада, която му придаваше вид на поет от деветнайсети век, се отдели от останалите зяпачи и приближи.

— Ще ми кажеш, ако върху това острие има някаква гейса! — заповяда кралят.

Друидът пое меча с двете си длани, прокара нос над него и го подуши от край до край.

— Не откривам миризмата на никаква гейса или магия върху това оръжие. — Той вдигна нос и като хрътка подуши към Ший. — Но този човек тук с положителност има нещо общо със занаята ми.

— Това няма да го спаси… — изръмжа Нера. — Ела тук да те убия, келте! — завъртя меч той.

Ший една успя да отбие горния му сечащ удар. Мъжът не само беше як като бик, но и изключително ловък в боя с хладно оръжие. В продължение на няколко доста трудни минути мечовете звънтяха непрестанно. Ший беше принуден да отстъпи крачка, след това още една. В залата се разнесе възхитено шушукане.

Най-накрая Нера, който вече се беше задъхал и не нанасяше така вихрено ударите си, изкрещя:

— Ах ти, келяв грък! — след което отстъпи крачка назад, хвана меча си с две ръце и го вдигна високо над главата си с намерението да избие меча на противника си със силата на удара си. В този миг Ший изпълни брилянтен напад — тактика, която беше опасна срещу добър фехтовач, но не и срещу дървар като този варварин. Той налетя, като изнесе силно напред десния си крак и изстреля рязко дясната си ръка. Острието потъна в гръдния кош на Нера.

Замисълът на Ший беше да издърпа бързо острието си със замах, който да отбие отвесния удар на противника му. Но мечът се беше заклещил между ребрата на Нера и не поддаваше. Отслабеното и олюляващо се острие на варварина се стовари по инерция върху лявото рамо на Ший. Той усети парещото рязване, но в същия миг мечът издрънча на пода, последван от мъртвото тяло на притежателя си.

— Той е ранен! — изкрещя Белфиби. — Пуснете ме!

— Само ме поряза, скъпа! — успокои я Ший. — Е, победих ли, кралю Бриун?

— Пуснете жената! — разпореди приказният крал и подръпна брадата си. — Наистина го победи. Може да си голям лъжец, но си истински герой и победител и според закона ни ти трябва да заемеш мястото на убития. Ще искаш ли главата му за бъдещата си къща?

— Кралю честити! — каза Ший. — Не искам да бъда герой на героите и не съм лъжец. Мога да го докажа. Имам си цял куп мои задължения. Наистина идвам от една страна, която е прекалено отдалечена както от кралствата на келтите, така и от Тир на н-Ог и ако не се върна там възможно най-скоро, ще си създам големи неприятности.

— Миах! — подвикна отново кралят. — Истината ли говори този човек?

Друидът пристъпи крачка напред и каза:

— Донесете ми съд с вода!

Когато това беше изпълнено, накара Ший да потопи пръст във водата. След това промърмори някакво заклинание, съпроводено с бегли магически пасове с пръсти, и погледна.

— Такова е моето мнение! — отсече той. — Този Мак Ший има задължения другаде и ако не ги изпълни навреме, ще го връхлетят най-неблагоприятните гейси в страната му.

— Бихме могли да обсъдим тези въпроси на халба бира — прецени кралят. — Заповядваме ви да ни последвате!

Белфиби огледа рамото на Ший, после хвана ръката му и двамата тръгнаха заедно. Огромният меч на мъртвия герой беше тежък и неудобен за носене, а заедно с трупа бяха отнесли и ножницата му. Когато най-после влязоха в другата зала, кралят отново седна и каза:

— Този случай е доста заплетен и трябва да го обмислим добре, преди да отсъдим, но преди това трябва да узнаем всичко, което можем. Кажи сега каква е тази твоя нова магия?

— Наричаме я „подражателна магия“ — каза Ший. — Мога да покажа на Миах как се прави, но не владея древния език, затова ще се наложи той да ми помогне. Всъщност аз се опитах да се прехвърля обратно, но не можах именно по тази причина. — Той им разказа всичко за повода, който го отвел при Медъб и Алил и за необходимостта да намери Пийт и да се върне в страната си с него. — А сега ще ми трябва малко смола или восък и ще ви покажа как действа подражателната магия.

Миах се приближи и загледа с интерес как Ший оформи от донесената му стиска мека смола нещо като грубо подобие на седналия в трона си крал и го остави на парче дърво.

— Сега ще направя магия и ще го издигна във въздуха — обясни Ший, — но се страхувам, че магията може да се окаже прекалено силна, ако ти не припяваш. Уговаряме се така — когато започна да движа ръцете си, ти започваш да пееш.

— Така и ще направя — съгласи се Миах.

За заклинанието за издигане най-добра работа щяха да свършат няколко стиха от Шели. Ший ги преработи наум, наведе се и взе парчето дърво с една ръка, а с другата подхвана магическите пасове, като междувременно нашепваше заклинанието. Той започна плавно да вдига парчето дърво. Миах добросъвестно припяваше.

Някой от присъстващите изпищя. Парчето дърво в ръката на Ший започна неудържимо да натежава, а в пода с трясък се отвори зигзагообразна пукнатина. Това накара Харолд да се обърне и да установи, че целият кралски палат се издига плавно нагоре като асансьорна кабина и вече е на равнището на горните клони в короните на околните дървета. Някакъв отчаян смелчак от зрителите вече се беше провесил на ръце през прага и се готвеше за скок.

Ший преустанови магическите пасове и припряно започна да повтаря всичко отзад напред, като плавно заспуска парчето дърво. Палатът се приземи с удар, който захвърли на пода окачените по стените предмети и изтръгна от зрителите ужасен вик. Миах наблюдаваше всичко с невярващи очи.

— Много съжалявам! — заоправдава се Ший. — Аз…

След като намести килнатата си корона, крал Бриун каза ядно:

— Щеше да ни изпотрепеш, бе!

Миах се намеси:

— О, кралю, ако питаш мен, този Мак Ший направи нещо невиждано и магията му е изключително добра и мощна.

— И ти вече можеш да развалиш гейсата на жена му и да ги върнеш в страната им?

— На крилете на вятъра.

— Тогава чуйте присъдата ни! — Крал Бриун вдигна ръка. — Божията побеля гласи, че трябва да подпомагаме ближните в изпълнението на техните задължения. Така и ще постъпим. Но също така е вярно, че всяко дело трябва да бъде възнаграждавано. Това няма да пренебрегнем. И така, Мак Ший уби нашия герой на героите и не иска да заеме неговото място. Но трябва да бъдем обезщетени с нещо и ние постановяваме това да е чудотворящият лък на жена му. Ако е толкова добър, колкото магията на съпруга й, той би трябвало да пробива дупки в хълмовете.

Кралят замълча, а Ший кимна. Този мъж, изглежда, можеше да се държи и разумно.

— Второ — продължи Бриун Мак Сметра. — Той иска да освободим жена му от нейната гейса. Като възмездие за това определяме неговата нова магия. А сега да преминем към прошението му да бъде изпратен отново в страната си, срещу което не ни е предложил нищо, и присъждаме въздаянието за това да е изпращането на Мак Ший, който е истински магьосник и герой на героите, срещу страховития синех, който е едно наистина отвратително чудовище и заслужава смърт.

— Чакай малко! — подхвана пазарлък Ший. — Всичко това няма да ни помогне да си върнем Пийт и да го отведем обратно, а без него сме загубени. Освен това наистина дължим нещо и на Кухулин, срещу когото Медъб замисля отвратителен план.

— С радост бихме ти помогнали, но нямаш какво друго да ни предложиш в замяна.

— Все пак има начин да удовлетворим всичките им желания освен това за човека Пийт, когото аз не бих могъл да открия — намеси се Миах.

— Тогава го сподели с нас! — каза Бриун.

— Колкото до гейсата — продължи Миах, — тя е наложена пряко волята и не е естествена. Развалянето й може да стане само на мястото, на което е направена, и в присъствието на друида, който я е направил, затова ще е необходимо да придружа тези млади хора до Мурхемни. Колкото до синеха, той е по-ужасен от всички чудовища, за които Мак Ший е чувал през живота си, и той надали ще успее да се справи само със собствени сили. Затова предлагам да му преотстъпим меча на Нуада, който поради своите гейси е недостъпен за нас, но героят би могъл да го върти без всякакво затруднение. След това той ще го преотстъпи на Кухулин и така ще го превърне в най-могъщия унищожител на конахтците, които ние и без друго мразим. А след като аз ще бъда наблизо, няма начин да не се погрижа мечът да се върне на мястото си.

Кралят подпря брадичка върху дланта си, смръщи вежди и се замисли дълбоко. Най-накрая отсече:

— Заповядвам съветът ни да се изпълни дума по дума!

Девет

Миах се оказа схватлив ученик. На третия ден от обучението той успя да превърне някакъв местен тип, когото не обичаше много, в красиви жълти петна по стените на къщата му и беше толкова щастлив, че обеща да даде на Ший за лова на синеха не само меча на Нуада, но и вълшебните обувки на Юбдан, с които човек можеше да върви по водата. Той обясни на Харолд, че причина за свръхмощността на магиите му е неправилният език, който употребява за заклинанията си, но тъй като магията не действаше без заклинание, а нямаше никакво време Ший да се захваща с изучаване на древни езици, това научно съобщение беше напълно излишно.

За самия синех Миах казваше значително по-обнадеждаващи неща. Той се впусна в дълга поредица гадания над купа с вода и клони от трънка. Ший участваше в тях само с това, че държеше ту едната, ту другата си ръка под водата и махаше с тях насам-натам според разпорежданията на Миах. Друидът го увери, че като се е вмъкнал в тази страна от легендарната Ирландия, той си е навлякъл гейса, която няма да го пусне от този свят, докато не извърши нещо, с което да промени самия световен модел.

— А сега ми кажи, Мак Ший — попита Миах, — нима и в другите страни, които си посетил, не беше така? От гаданията разбрах, че си бил на доста места.

Ший се замисли как беше помогнал да разгромят магьосническия орден във „Феерия“, как беше изтръгнал с бой жена си от сарацините в „Орландо Фуриозо“ и беше принуден да се съгласи.

— Всичко е точно както ти казвам — увери го Миах. — И дори съм склонен да мисля, че си роден с точно тази твоя гейса без дори да си го знаел досега. Всички имаме по някоя такава. Аз например имах една, която не ми позволяваше да ям свински черен дроб, а истинският мъж никога не трябва да среща проблем с вродената си гейса.

Белфиби ги погледна над стрелата, която дялкаше. Лъкът й се беше получил чудесен, но намирането на отлежал дървен материал за стрелите им беше създало доста главоболия.

— Все пак, друиде, пред нас си остава проблемът, че може да закъснеем с прибирането си у дома, а може би и без приятеля ни Пийт. Това вече ще ни навлече големи неприятности.

— Лично аз не бих се безпокоил. Ама изобщо! — увери ги Миах. — В природата на самата гейса е заложено това, че когато тя се задейства и бъде преодоляна, вече никога не ти създава проблеми. А и времето, което ще прекарате в Сидия, ще е не повече от минута в собствената ви страна, затова не трябва да се безпокоите за дните, които ви делят от завръщането ви в страната на келтите.

— Значи почивка… — каза мрачно Ший. — Само че на мен ми се иска да направя нещо за Пийт.

— Докато не го видя, магиите ми няма да му подействат — обясни Миах. — А ако нямаш нищо против, сега е най-добре да изпробваш обувките. Крал Фергус Рурски беше изяден от същия този синех, тъй като не знаеше как да си служи с този или с някой друг чифт.

Миах придружи Ший до едно от по-малките езера, където не се въдеха синехи. Харолд пристъпи предпазливо. Обувките потънаха леко във водата и около тях се образуваха кръгчета, но точно под подметките му водата се превърна в някаква желеподобна смес, достатъчно устойчива, за да противостои на теглото му. Равномерният ход даде добри резултати. След малко Ший откри, че можеше да се пързаля по повърхността, и заключи, че стъпването върху гребена на вълна може да има неблагоприятни последици. Обувките предпазваха от потъване само краката му и ако цамбурнеше, щяха да задържат тялото му със същата сила под водата. С малко повече упражнения постигна съвсем прилична скорост и започна да опитва някои по-трудни завои и фигури от пързалянето със зимни кънки, които затвърждаваше, докато спускащият се мрак не го изпъди обратно на сушата.

На следващата сутрин по посока на Лох Гара се проточи дълга процесия от ловци на чудовища, сред която бяха крал Бриун, Белфиби и отряд отбрани бойци от туата де данан. Последните бяха въоръжени с дълги копия, но не изглеждаха особено стръвни. Неколцина от тях се оттеглиха под дърветата да пишат поема, а останалите се подпряха сънливо на копията си.

Миах промърмори някакво заклинание, разпови меча на Нуада и го подаде на Ший. Той беше много по-добре балансиран от собствения му и завършваше с тънък като на лавров листец връх. Когато Ший го развъртя одобрително, острието засия със своя собствена светлина, сякаш имаше батерии в ефеса.

Харолд се огледа внимателно наоколо.

— Кралю! — каза най-накрая той. — Защо да не приложим малко военна хитрост? Сега, ако отсечем онова младо дърво там и завържем въже на върха на другото зад него, ще можем да извием второто дърво надолу…

Под негова команда бойците туата отсякоха едното дърво. С помощта на въже сведоха върха на второто и го привързаха към пъна на първото. Въжето беше много по-дълго и Ший държеше останалата част от него навита на кангал в ръцете си.

— Готови ли сте?

— До един — отговори крал Бриун, докато Белфиби заемаше стрелкова позиция на брега на езерото с набучени в земята до нея стрели.

Ший се плъзна уверено по повърхността на езерото, като внимателно развиваше въжето намотка след намотка и от време на време поглеждаше как потъва във водата зад гърба му. Чудовището, изглежда, не бързаше да се появява.

— Ей, синех, къде си? — провикна се Ший. — Хайде, излез да те видя, окаян Неси от Лох Нес!

Сякаш в отговор на виковете му неподвижната повърхност на езерото се разкъса на някакви си петдесетина метра от него. Над водата се показа нещо черно и гъвкаво, което се скри и се появи отново, този път доста по-наблизо. Синехът напредваше към него със скорост, която сама по себе си говореше за силата на мускулите му.

Ший сграбчи въжето с две ръце и се провикна:

— Пуска-ай!

Малките фигурки по брега се разтичаха и въжето в ръцете му трепна като напрегната струна. Бойците на брега бяха развързали възела и огънатото дърво се беше изправило. Рязкото опъване на въжето дръпна Ший и той се запързаля към брега като на водни ски, теглен от моторница. Покрай него прожужа стрела, а след нея и втора. Скоростта на Ший намаля, но след това отново се увеличи, тъй като войниците на крал Бриун бяха хванали отпуснатия край на въжето и тичаха с все сили по посока на сушата. Според замисъла на Ший, носено от собствената си инерция, чудовището трябваше да заседне в плитчината до самия бряг, където да го подхване тройната преса от вълшебния меч на Харолд, стрелите на Белфиби и копията на войните.

Но войниците край въжето не обираха достатъчно добре хлабината и Ший почти спря. До брега оставаха не по-малко от двайсетина метра, а песъчливото дъно се виждаше на метър под него.

Чу зад себе си кипящата под напора на синеха вода. Реши да рискува един кратък поглед през рамо и видя някакво огромно праисторическо същество със странично разположени плавници. Във врата му, точно зад заострената му гущероподобна глава, стърчаха две стрели, трета, явно предназначена за окото му, се беше забила в мощната челюст.

Краткото обръщане струва на Ший внезапен удар в малка скала, която се подаваше само на няколко сантиметра над повърхността. Той се препъна, прелетя над нея и цамбурна с главата надолу. Челюстите на синеха щракнаха като захлопваща се врата на банков трезор в пространството, където допреди миг се беше намирало тялото на героя на героите, а Ший зарови лице в пясъка на дъното. Той отвори очи под водата, но не успя да различи нищо, тъй като при преминаването на огромното тяло от дъното се вдигнаха облаци ситен пясък. Водата около него закипя, тъй като синехът вече беше заседнал и биеше като обезумял с плавниците си.

Обувките на Юбдан го затискаха под водата и му пречеха да се измъкне, но вълната го запрати към скалата и той започна да се катери по нея, докато най-накрая главата му се показа над повърхността. Тялото му бавно изплува под напора на обувките.

Синехът беше все така заседнал, но далеч не напълно безпомощен. Той, макар и бавно, напредваше към Белфиби, която стоеше непоколебимо на брега и забиваше стрела след стрела в чудовището. Копиеносците на туата де данан си бяха плюли на петите.

Чудовището, което се беше съсредоточило върху Белфиби като върху единствен противник, изсъска като изпускащ парата си локомотив. Ший се запързаля, за да излезе в тил на синеха и видя как Белфиби се наведе, взе едно от захвърлените копия и го размаха към чудовището, за да отвлече вниманието му. Той изтегли меча на Нуада и си избра за цел полупотопения тил на синеха, малко под главата му. Твърдата грива на чудовището се извисяваше над главата на Ший. По-близкото око на синеха забеляза движението му и огромната гущероподобна глава започна да се извръща към него.

Ший вложи всички сили в яростния удар, при който мечът потъна до дръжката, като се надяваше да е улучил сънната артерия.

Синехът заметна шия и отхвърли Ший ведно с меча. От врата му плисна плътна струя тъмна, почти черна кръв. Чудовището отметна глава и нададе съскащ, агонизиращ писък. Ший отново се запързаля към него на вълшебните си обувки и в бързината едва не падна отново при сблъсъка си с шията му, но успя да се залови със свободната си ръка за гривата и започна да сече и да мушка с все сили. Синехът рязко изправи шията си и отметна глава на не по-малко от десетина метра над водата. Ший изпусна гривата и полетя във въздуха. Единственото, което успя да си помисли, преди да изплющи с цяло тяло върху водната повърхност, беше, че този път ще трябва да се оттласне с меча.

Когато успя да измъкне главата си над водата въпреки съпротивлението на обувките в противоположния край на тялото му, синехът вече биеше безпомощно и напълно безцелно по водата, а погледът му ставаше все по-стъклен. Мечът на Нуада беше защитил достойно славата си на безпогрешен убиец. Ший заплува към брега кучешката с грациозни чупки на тялото вляво и вдясно, но все пак успя да се добере до плитчините, където кротко агонизираше полупотопеното чудовище.

Белфиби нагази в плиткото, за да му помогне, без да обръща внимание на потъмнялата от кръв вода. Когато най-сетне успя да го изправи, тя впи устни в неговите в пламенна целувка, при което той се изтъркаля на земята превит на две от непоносимите болки в корема. От горичката зад тях се появиха сидите, предвождани от храбрия Бриун, който се дуеше като пуяк, и от изумения и зарадван Миах.

— Направих каквото трябваше. Мислиш ли, че вече съм разрушил гейсата, която ме държи тук?

Миах поклати глава и каза:

— Не смятам, че това ще е достатъчно. Ти наистина направи огромна промяна в страната на сидите, но принадлежиш към земята на хората и само постигнатото там може да я развали. Затова ще трябва да отидем и да проверим дали ще можеш да промениш съдбата на този Кухулин.

Десет

Ший и Белфиби се тръскаха в грубата двуколка из онази част на Тир на н-Ог, която съответстваше на Конахта от външния свят на път към еквивалента на Ълстърския Мурхемни. Те се бяха съгласили с Миах, който се подрусваше в двуколката пред тях, че е по-добре да влязат отново в света на хората на място, където бяха приятелски настроени към тях, наместо да пробиват пътя си с бой през враждебния Конахта, пък било то и с непобедимия меч на Нуада.

Местността, през която пътуваха, приличаше много на тази, която бяха прекосили на идване, макар къщите тук да бяха по-малко и по-бедни. А когато се спряха край високата оголена скала в основата на някакъв хълм, наоколо не се виждаше нито една от тях. Миах, който беше дал знак за спиране, обясни:

— Ето там се намира портата, през която ще минем. Ще трябва да останете тук, докато правя магията, защото днес не е свещен ден и ще е нужно много могъщо заклинание за отварянето й.

Ший остана да наблюдава от колесницата как друидът вдигна ръце и запя някаква песен на древния език. В скалата се отвори черно отверстие, което сякаш поглъщаше дневната светлина и беше значително по-широко от онова, през което Ший беше навлязъл в земята на сидите. Колесничарят слезе, за да води конете пеша, и само след миг се озоваха на противоположния склон на хълма, откъдето се виждаше укреплението на Мурхемни и димът, който се виеше над покривите му.

— Тук нещо не е наред! — каза Ший. — Кухулин трябваше да е заминал за Емайн Маха при краля, а по всичко изглежда, че си е у дома.

— Ако питаш мен — каза Белфиби, — той е най-своеволният човек, когото съм виждала, и нищо не може да го отклони от решенията му, дори пророчеството за неговата смърт.

— Не бих… — започна Ший, но замлъкна, тъй като от близката горичка излезе конник, който препусна в галоп към Кухулиновото укрепление.

Миах подвикна от другата колесница:

— Този трябва да беше съгледвач. Според мен хората в укреплението чакат гости и са се приготвили както трябва.

Те се спуснаха по склона на поредния хълм и се озоваха в падина, а следващият хълм и гъстата гора от млади дръвчета закриваха Мурхемни от погледа им. Когато започнаха да се изкачват по другия склон, колесничарите внезапно спряха конете. Ший се изправи, погледна напред и видя, че пред тях се издига преграда от преплетени млади борчета и храсти. В този миг иззад прикритието им излезе отряд въоръжени до зъби главорези с насочени към тях копия и вдигнати щитове.

Единият от тях се приближи и подвикна грубо към пътниците:

— Кои сте вие, бе? Какво дирите тук?

Миах се зае с представянето:

— Аз съм друид от Сидия и пътувам с приятелите си към Мурхемни, за да разваля гейса, която тегне над тях.

— Може, но няма да е много скоро! — каза войникът. — Имам заповед да не допускам нито един друид да припарва до Мурхемни, докато самият той не уреди търканията си с Конахта.

— Горко ни! — възкликна Миах и се обърна към Ший: — Както виждаш, гейсата ти още действа. Възпрепятстван съм да ти помогна, тъй като не ме допускат до единственото място, където мога да го направя.

— Хайде, сега се разкарайте! — провикна се мъжът и заплашително размаха копието си.

— Това не е в неговия стил — прошепна Белфиби в ухото на Ший.

— По дяволите, напълно си права, скъпа! Това въобще не се връзва с психиката на Кухулин. — Той се наведе към войника. — Ей, ти там, кой ти даде тази заповед и защо? Кухулин ли?

— Не зная с какво право ме питаш, но ще ти отговоря. Заповедта е на старшията.

Ший бе споходен от внезапно прозрение:

— Да не би да говориш за Пийт, американеца?

— Че за кого друг?

— Ние сме американците, които гостувахме една нощ тук. Предай му за нас. Много бързо ще оправим нещата. Ти само му кажи, че Ший е тук и чака.

Мъжът го изгледа с подозрение, след това отправи още по-подозрителен поглед към Миах. После се оттегли и поговори с един от останалите войници, който заби копието в земята, опря щита си на него и хукна към Мурхемни.

— Как е възможно Пийт да издава заповеди тук? — попита Ший.

— Може, защото той е старшията.

— Титлата му ми е позната, но не мога да си представя как е успял да се измъкне от Круахан, да дойде тук и да постигне такава власт.

Терзанията му бяха прекъснати от скърцането и тракането на бясно подскачащата колесница, която спря от другата страна на преградата. От нея слезе Пийт Бродски, преобразен в нещо като янки от Кънектикът в двора на крал Артур. Компрометиращият го бизнес панталон се подаваше изпод убийствено червена туника със златна бродерия. Дългите му коси бяха прихванати с широка кожена лента, а лицето му беше обрасло с гъста брада. На колана му висяха цели две полицейски палки домашна изработка.

— Проклятие! — ревна той. — Толкова се радвам, че ви виждам. Всичко е наред, банда. Пуснете апапите да минат. Те са от нашите.

Ший му направи място в тяхната колесница, а копиеносците почтително се отдръпнаха, когато Пийт заповяда на колесничаря да мине през разчистеното място в преградата. Когато всичко вече беше наред, Ший попита:

— Как все пак успя да се добереш дотук?

— Абе, голяма бъркотия — заразправя Пийт. — Ония ме караха да им пея до пълно прегракване. Опитах се да изнудя оня Олгойт да ме върне в Охайо, но той нещо забърка работите и каза, че ще е най-добре да се върна тук с оная банда, дето ще идва да коли Кухулин. Добре, ама аз знам какво става с ония. Значи, главите на всички се търкалят и гледат тъжно как им подрипват телата, а и реших, че ако се запътиш нанякъде след бягството, то ще е насам. Затова един ден, когато този Олгойт ме заведе в мощехранителницата на краля да ми показва джунджурийките му, треснах дъртака по главата, взех това-онова за подаръци на децата и — беж насам.

— Искаш да кажеш, че си откраднал скъпоценностите на короната?

— Ами да! Да не би да съм длъжен с нещо на онзи смотаняк Алил? И като пристигна тук, ми опват червената пътека и ми довеждат Кухулин. Тогава пак им разказвам всичко за Медъб и бандата главорези, които са се запътили насам, но вече добавям и това, че Олгойт се готви да направи гейса за дълбок сън на тукашните войскари, така че да не могат да се бият. Тука вече схващаш разликата, нали? И всички искат да направят нещо, ама не знаят какво. А аз, разбираш ли, докато наблюдавах оня Олгойт, схванах, че за да омагьоса нещо, трябва да е достатъчно близо до него, а ако е далеч, работата му просто не се урежда.

— Ти си бил страхотен магиколог! — похвали го Ший. — А Кахбад не успя ли да те изпрати у дома?

— У дома ли? Какъв ти дом бе, мой човек? Тия веднага ме впрегнаха да им организирам всичко и аз, значи, оградих всичко наоколо с постове и съгледвачи, та и пиле да не може да прехвръкне, точно както са ни учили в армията. А те взеха, че ме направиха старшия на цялата им войска. Да не мислиш, че ще взема да се върна в Охайо, за да блъскам като детектив втора категория?

— Виж сега… — започна Ший, но точно в този момент пред тях се разтвориха вратите на Мурхемни, а зад тях ги очакваха Кухулин, Кахбад и някаква висока, красива жена, която трябваше да е Емер.

— Радвам се да ви видя отново, мили мои — каза героят. — Мъжът ти е по-грозен отвсякога, но ако решиш да ми го продадеш, купувам го с каруцата, тъй като си мисля, че с негова помощ ще мога да избегна лошата си участ.

Ший се наведе и помогна на Белфиби да слезе от колесницата.

— Хайде да се договорим нещо! — каза той. — Пийт е направил за теб всичко, на което е способен, а ние не можем да се върнем без него…

— Виж сега… — прекъсна го Пийт. — Дай да ти напиша писмо или нещо такова, за да им обясниш там. Остави ме да си гледам живота. Тук съм си тъкмо на мястото.

— Няма как! — каза Ший. — Давай, Миах!

Друидът вдигна ръце, промърмори две-три думи и отново отпусна ръцете си.

— Гейсата е още върху теб, Мак Ший. Нищо не мога да направя.

— О-о, щях да забравя! — каза Ший и откачи меча от колана си. — Заповядай, Кухулин, това е мечът на Нуада. Взех го на заем от сидите специално за теб, а ти ще трябва да им го върнеш, след като избиеш онези от Конахта, които ще пристигнат всеки момент. Той ще те защити по-добре и от Пийт. Сега вече квит ли сме?

— Разплатили сме се — съгласи се Кухулин, който не можеше да откъсне очи от меча. Светлината меко засия по острието му.

— Хайде, Миах! — подвикна Ший.

Миах вдигна ръце.

— Ей, ама аз не искам… — извика Пийт, когато напевът започна.

Ший, Белфиби и Бродски се появиха с бурен полъх на въздуха в хола на младото семейство в института „Гарадън“. Входната врата зад гърба им зееше широко отворена. При материализацията на тримата двама плещести мъже с обувки последен номер се обърнаха и се втренчиха в тях, стиснали в ръце папки с документацията на Ший.

— Това са те! — каза единият.

— По дяволите, и това ако не е самият Бродски Свирещия нос! Гле’й в к’ъв карнавален костюм се е изтупал, същи ирландец! — подметна вторият и двамата се захилиха.

— Майната ви, глупаци! — ядоса се Пийт. — До гуша ми е дошло от Ирландия. Отсега нататък само na zdorowie Polska! Ясно?

Ший не им обърна никакво внимание. Беше прекалено зает да целува Белфиби.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.